Cadència de Landini
![{ << \new StaffGroup <<
\new Staff <<
\clef treble \time 4/4
\relative c'' {
\clef treble \time 4/4
b2 a c1
}
>>
\new Staff <<
\clef treble \time 4/4
\new Voice \relative c' {
d1 c \bar "||"
}
>>
>>
>> }](http://upload.wikimedia.org/score/q/t/qtnc7jai6puashyzkp54z53p58z4fls/qtnc7jai.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/99/Landini_cadence.png/220px-Landini_cadence.png)
![Play](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8a/Loudspeaker.svg/12px-Loudspeaker.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Landini_cadence_on_E.png/248px-Landini_cadence_on_E.png)
![Play](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8a/Loudspeaker.svg/12px-Loudspeaker.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/44/Landini_cadence_on_E_6-8.png/220px-Landini_cadence_on_E_6-8.png)
![Play](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8a/Loudspeaker.svg/12px-Loudspeaker.svg.png)
Una cadència de Landini,[4] és un tipus de cadència, una tècnica de composició musical, que porta el nom de Francesco Landini (1325-1397), un organista florentí, en honor a l'ús extens que feu d'aquesta cadència. La tècnica es va utilitzar àmpliament al segle xiv i principis del segle xv.
En una cadència medieval típica, un interval musical de sisena major s'amplia a una octava fent que cada nota es mogui cap a fora un pas. En la versió de Landini, una nota de pas a la veu alta redueix breument l'interval a una quinta justa abans de l'octava. També podria haver-hi una veu interior; en l'exemple la veu interior es mourà de Fa ♯ a Sol, en el mateix ritme que la veu més baixa.
Landini no va ser el primer a utilitzar la cadència (Gherardello da Firenze sembla ser el primer de les obres del qual han sobreviscut), i no va ser l'últim: la cadència encara estava en ús fins ben entrat el segle xv, apareixent especialment sovint a les cançons de Gilles Binchois i en la música de Juan de Urreda. Tanmateix, Landini sembla haver estat el primer de fer servir-lo de manera coherent. El terme va ser encunyat a finals del segle xix per l'escriptor alemany August Gottfried Ritter (1884) a Zur Geschichte des Orgelspiels («Sobre la història de l'orgue»).
Referències
- ↑ Ammer, Christine. The Facts on File Dictionary of Music, 2004, p. 212. ISBN 0-8160-5266-2.
- ↑ Randel, Don Michael. The Harvard Concise Dictionary of Music and Musicians, 1999, p. 106. ISBN 978-0-674-00084-1.
- ↑ White, John D. The Analysis of Music, 1976, p. 128. ISBN 0-13-033233-X.
- ↑ van der Merwe, Peter. Roots of the Classical: The Popular Origins of Western Music, 2005, p. 501. ISBN 0-19-816647-8.