Juan Lorenzo Palmireno
![]() ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | 1524 ![]() Alcanyís (Baix Aragó) ![]() |
Mort | 1r juny 1579 ![]() València ![]() |
Formació | Universitat de València ![]() |
Activitat | |
Ocupació | humanista ![]() |
Ocupador | Universitat de València ![]() |
Juan Lorenzo Palmireno, o Lorenço Palmyreno (o Laurentius Palmyrenus, en llatí), noms utilitzats per Juan Lorenzo Roca (Alcanyís, 1524 — València, 1579);[1] fou un humanista aragonès, professor de Gramàtica i Retòrica, i un autor eclèctic i prolífic que cultivà la pedagogia, la retòrica, l'escriptura epistolar, la comèdia humanística en el camp educatiu, els mètodes d'ensenyament del llatí i els repertoris paremiològics.[2]
Biografia
Juan Lorenzo Palmireno neix a Alcanyís, al si d'una família d'origen humil. A l'Estudi de llatinitat de la seva ciutat adquireix la seva formació bàsica, gràcies a bons mestres, com Pere Puig de Beseit i Jaime Franco, als quals recorda en els seus escrits posteriors;[3] i és possible que assistís a les classes de Juan Sobrarías i Miquel Esteban.[4]
L'any 1547 es trasllada a València per a estudiar a l'Estudi General, on rep classes de Nicolás Scripus Flander. Després de tres anys es gradua en Arts el 25 d'octubre de 1550. Entre 1547 i 1548, durant una temporada, i per necessitats econòmiques, dona classes de Gramàtica a Cocentaina.[5][6]
Al cap de poc, i afavorit pel mecenatge d'Honorat Joan, preceptor de Felip II, mitjançant Gaspar Joan, germà seu, que ocupava el càrrec de jurat de la ciutat de València,[7] Palmireno aconsegueix la càtedra de Poesia, que ocuparà durant dos triennis, des del curs de 1550-1551 fins al curs de 1555-1556.[6] En aquest període es casa amb Isabel Bonaensena, i té el seu primer fill, Agesilao, que arribà a ser també professor de l'Estudi General.[4] Com a professor universitari dedica el seu temps a preparar les classes i a escriure i publicar obres, en molts casos partint del copiat de les seves classes per alguns alumnes:[8] manuals escolars, com els Progymnasmata d'Aftoni d'Antioquia o els Escolios al epitome que Erasmo hizo de las Elegancias de Lorenzo Valla; llibres religiosos, com la traducció de dos llibres de sant Bernat o una hagiografia de Joan Micó; i la Hieroglyphica d'Horapol·lo, un intent d'interpretar els símbols dels egipcis.[5]
En 1556, tot i les seves publicacions i la seva labor a l'Estudi General, es manté amb problemes econòmics. En aquest any, i urgit per una epidèmia de pesta que arrasava la ciutat, es trasllada a Alcanyís on donarà classes de Grec i Retòrica durant un curs;[9] i després accepta l'oferta de l'Estudi General de Saragossa, de 125 lliures, que suposava un sou cinc vegades major al que cobrava a València, i ocupa la càtedra de Retòrica fins a l'any 1561. Durant la seva estada a Saragossa aconsegueix l'estima dels seus alumnes, l'enveja d'alguns col·legues, i segueix publicant obres, com un opuscle de morfologia llatina —De genere et declinatione Nominum— en 1557, una gramàtica grega —Enchiridion Graecae linguae studiosis utilissimum— en 1558, i un tractat sobre la imitació de Ciceró en 1560,[10] en el que inclou, entre altres parts, un Lexicon pverile, precursor del seu Vocabulario del humanista.[11]
En el mateix 1560 publica l'Etymologia latina a València, on acabarà per traslladar-se, i a l'any següent entra com a professor a la universitat on ocupa les càtedres de Grec i de Gramàtica, on es mantindrà fins a l'estiu de 1570.[12] L'1 de juliol de 1564 declara com a testimoni de la defensa en el procés inquisitorial contra mossèn Jeroni Conques.[13] Compagina l'ensenyament i l'estudi, i el 25 de novembre de 1570 aconsegueix el grau de batxiller en Medicina.[14] En aquest període segueix el ritme de publicacions, com les primeres re-elaboracions de la seva retòrica (entre 1564 i 1566, en la primera versió) (Rhetorice Prolegomena i les parts Prima, Secunda i Tertia); la primera part d'un complet programa educatiu, El estudioso de la aldea (1568), on prepara a l'infant per a entrar a la universitat;[15] i un vocabulari tècnic —Vocabulario del humanista (1569)—, en dues parts.[16]
Des de finals de 1570 i fins a l'estiu de 1572 regenta les classes de Gramàtica i Retòrica a l'Estudi d'Alcanyís, escapant del conflicte iniciat per l'arquebisbe Joan de Ribera, per quan vol controlar la universitat, contra la mateixa universitat i el consell de la ciutat; evitant significar-se per qualsevol dels dos bàndols enfrontats.[17]
El 18 de febrer de 1572 els jurats de València li demanen que es reintegre a la universitat; el 24 de maig fou nomenat per a la primera càtedra d'Oratòria, amb el sou doblat, i el 10 de setembre li ofereixen 45 lliures per les despeses del trasllat i el viatge. Des de 1576 li milloren el sou, arribant a les 100 lliures, i es manté a la càtedra d'Oratòria fins a la provisió de places de 1578.[18] En el darrer període a València incrementa el ritme de les publicacions, amb noves edicions de llibres anteriorment publicats, i altres nous, com un mètode per a improvisar en llatí —El latino de repente (1573)—, en dues parts; la segona part del seu programa educatiu, El estudioso cortesano (1573), on prepara a l'universitari per a la vida en societat;[15] i dos llibres de literatura religiosa,[19] un tractat de la pietat, el Camino de la Yglesia (1575), i mogut per una llarga infermetat de la seva dona, el Oratorio de enfermos (1578).[16]
Palmireno, en les classes que imparteix a la universitat de València, incita a la participació dels alumnes demanant-los exercicis de declamació sobre molts diversos temes;[8] i utilitza el teatre com un complement a les ensenyances humanístiques, amb adaptacions d'obres clàssiques i obres pròpies, per a motivar els alumnes, enfortir la memòria i millorar la seva desimboltura. En aquestes representacions pretén que els seus alumnes s'exerciten en la retòrica, es familiaritzen amb el llatí i assimilen la cultura grecollatina. Escriu nombroses obres del gènere còmic-burlesc, de les quals, entre 1564 i 1572, es representaren 7 peces: Dialogus, Sigonia, Thalassina, Octavia, Lobenia, Trebiana i Fabella Aenaria, on sols aquesta darrera ens ha arribat completa.[20] I en aquestes activitats teatrals Palmireno també busca atreure un major nombre d'alumnes a les seves classes i millorar la seva relació amb els responsables públics de la universitat, els jurats de la ciutat, els quals prèviament havien aprovat els texts.[21][22]
Lorenzo Palmireno mor a València al mes de juny de 1579. Anys després, el seu deixeble Vicent Blasco redacta una oració fúnebre destacant la seva dedicació per promocionar les humanitats.[23]
Obra
Palmireno és autor d'una obra abundant, editada i inèdita, amb amplitud temàtica, què comprèn les diferents branques de la filològica (retòrica i eloquència, gramàtica grega i llatina, composició i didàctica del llatí, lexicol·logia i paremiologia llatina i castellana, guies d'estudi, traduccions, anotacions a autors clàssics) i la producció literària (discursos, teatre, literatura devota i altres opuscles).[24] Tot aquest conjunt està fonamentat per una motivació pedagògica, per a possibilitar una completa formació humanista als seus alumnes.[25]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e5/Oratorio_de_enfermos_%281580%29_de_Palmireno.jpg/220px-Oratorio_de_enfermos_%281580%29_de_Palmireno.jpg)
L'aportació de Palmireno a la lexicografia catalana pel que fa als noms dels peixos i les aus surt del seu Vocabulario del humanista, on l'autor anota els noms en diversos idiomes, entre ell el català, per a resoldre la pobresa lèxica dels seus alumnes. Molts d'aquests noms van passar al diccionari de Pere Torra, que es va reeditar en els segles XVII i XVIII, i una bona part fou posteriorment recollida pels lexicògrafs moderns dels segles XIX i XX.[26]
Les seves obres, ordenades cronològicament, són:[27][28][29][30][31]
- Aphthonii clarissimi rhetoris progymnasmata, Ioanne Maria Cataeno interprete, nunc denuo recognita iuxta veritatem graeci exemplaris et scholijs illustrata ... (1552).[32]
- Escolios al epitome que Erasmo hizo de las Elegancias de Lorenzo Valla. Cum hispanica interpretatione et scholiis (1552).[33]
- Linguarum et oratoriae apud Valentinos (1553).[34]
- Vita et res gestas V.P.M. Fr. Joannis Mico, Dominicani ex Regio Valentino Conventu (1555-1556).
- Oris Apollonis Niliaci hieroglyphica (1556).[35]
- De genere et declinatione Nominum. De praeteritis et supinis praecensiones brevissimae et ad Ciceronianum loquendi genus accommodatae (1557).[36]
- Enchiridion Graecae linguae studiosis utilissimum (1558).[37]
- Etymologia latina (1560).[38]
- De vera et facili imitatione Ciceronis, qui aliquod opuscula studiosis adolescentibus utilissima adiuncta sunt ... (1560).[39]
- De orthographia (1560).[40]
- Lexicon pverile (1560).[11][40]
- Ratio facile previniendi ad veram dialecticam et utramque philosophiam (1560).[40]
- Philosophia naturalis et moralis (1560).[40]
- Silva de vocablos y frases de moneda y medidas (1563).[41][42]
- Rethoricae prolegomena (1564).[43]
- Prima pars Rhetoricae (1564).[44]
- Secunda pars Rhetoricae (1565).[45]
- Tertia et vltima pars Rhetoricae (1566).[46]
- Libellus de figuris adolescentibus studiosis admodum utilis (1567).[47]
- El estudioso de la aldea (1568).[48]
- Epitome prosodiae.[49]
- De ratione syllabarum (1568).[50]
- Refranes (1569).[51]
- Vocabulario del humanista ... donde se trata de aues, peces, quadrúpedos, con sus vocablos de caçar y pescar, yeruas, metales, monedas, piedras preciosas, gomas, drogas, olores y otras cosas que el estudioso en letras humanas ha menester ... (1569).[52][53]
- Segunda parte del vocabulario del humanista (1569).[54]
- Escalera filosófica (1569).[55]
- Dialogo de imitatione Ciceronis (1570).[56]
- Declaración de las cosas que el Christiano vee en los sagrados Templos (1571).[57]
- Phrases Ciceronis obscuriores in hispanicam linguam conuersae a Laurentio Palmireno; Item eiusdem Hypotyposes clarissimorum virorum ad extemporalem dicendi facultatem vtilissimae; eiusdem oratio post reditum in Academia Valentina mense augusto 1572 (1572).[58]
- El estudioso cortesano (1573).[59]
- Eloquentia iuvenilis ubi elogia et exempla continentur (1573).[60]
- Descuidos de los latinos de nuestro tiempo (1573).[61]
- España abreviada (1573).[62]
- El latino de repente (1573).[63][64]
- Segunda parte del latino de repente (1573).[65]
- Razonamiento a los regidores de su patria (1573).[66][67]
- Campi eloquentiae, in quibus Laurentii Palmyreni ratio declamandi, orationes, praefationes, epistolae, declamationes et epigrammata continentur (1574).[68]
- Camino de la Yglesia que el christiano ha de seguir quando va a oyr los divinos officios, illustrado de historias de sanctos, con un breve Flos Sanctorum (1575).[69]
- Oratorio de enfermos, con muchos consuelos de sanctos y orationes deuotas para aliuio de las enfermedades largas, pesadas y dolorosas (1578).[70]
- Vocabulario de las partes mas principales del mundo, con las de España mas extendidas, con las otras regiones (1578).[71]
- Descanso de estudiosos ilustres, donde van adagios traducidos de romance en latín. Empresas, blasones, motes y cifras (1578).[72]
- Dilucida conscribendi epistolas ratio.[73]
- Opuscula (1583).[74]
Traduccions
- Comiença el devocionario, de Bernat de Claravall.[75]
- Lamentacion de la virgen Maria sobre la pasion de su hijo, de Bernat de Claravall.[76]
- Catechismo, o summa de la religion christiana, d'Edmond Auger.[77]
Referències i notes
- ↑ Canvia els seus cognoms 'Lorenzo Roca' per 'Palmireno', seguint els usos humanistes, i converteix el primer cognom, 'Lorenzo', en el seu prenom (Juez y Gálvez 2006: p. 253)
- ↑ Selvaggini 2012: pp. 2-3.
- ↑ Gallego Barnés 2004: pp. 21-22.
- ↑ 4,0 4,1 Luján Atienza 1999: p. 22.
- ↑ 5,0 5,1 Gallego Barnés 2004: p. 23.
- ↑ 6,0 6,1 Felipo Orts 1993: p. 86.
- ↑ Sanchis Moreno 2002: pp. 61 i 385.
- ↑ 8,0 8,1 Gallego Barnés 2002: p. 3.
- ↑ Juez y Gálvez 2006: p. 255.
- ↑ Gallego Barnés 2004: pp. 23-24.
- ↑ 11,0 11,1 Colón i Domènech: p. 1176.
- ↑ García Martínez 1985: p. 9, n. 13.
- ↑ Gallego Barnés 2004: p. 20.
- ↑ Gallego Barnés 2007: p. 26.
- ↑ 15,0 15,1 Kossoff 1977: p. 544.
- ↑ 16,0 16,1 Gallego Barnés 2004: p. 24.
- ↑ García Martínez 1985: pp. 35-36 i 46.
- ↑ Felipo Orts 1993: p. 76.
- ↑ Juez y Gálvez 2007
- ↑ Juez y Gálvez 2006: p. 257.
- ↑ Peset 1999: p. 29.
- ↑ Alonso Asenjo 1992: pp. 2-3.
- ↑ Selvaggini 2012: p. 58.
- ↑ Juez y Gálvez 2006: p. 256.
- ↑ Díaz Díaz 1998: p. 242.
- ↑ Veny i Clar 1991.
- ↑ Gallego Barnés 2004: pp. 285-286.
- ↑ Díaz Díaz 1998: pp. 243-244.
- ↑ Latassa 1798: pp. 382-391.
- ↑ Simón Díaz 1993: pp. 486-498.
- ↑ Consulta a l'USTC: Universal Short Title Catalogue.
- ↑ Edició → Valentiae : Ex officina Joannis Mey Flandri, 1552.
- ↑ Edició → Valencia : Juan Mey Flando, 1552.
- ↑ Edició → Valencia : Juan Mey, 1553.
- ↑ Edició → Valentiae : excudebat Antonius Sanahuja, 1556.
- ↑ Edició → Zaragoza, 1557.
- ↑ Edició → Lugduni : Apud Guilielmum Rouillium, 1558.
- ↑ Edició → Valencia, 1560 || 4a edició → Valentiae : Ex typographia Petri a Huete, 1571.
- ↑ Edició → Caesaraugustae : en casa de Pedro Bernuz, 1560.
- ↑ 40,0 40,1 40,2 40,3 Obra editada en el mateix volum que De vera et facili imitatione Ciceronis.
- ↑ Edició → Valencia, en casa de Juan Mey, 1563 || 2a edició → Valentiae : ex typographia Ioannis Mey, 1566.
- ↑ Juan Lorenzo Palmireno. Sylva de vocablos y phrases de moneda, medidas, comprar y vender para los niños de Grammatica. ex typographia Ioannis Mey, 1566.
- ↑ 2a edició → Valentiae : Ex typographia Joannis Mey, 1567.
- ↑ 2a edició → Valentiae : ex typographia Ioannis Mey, 1567.
- ↑ 2a edició → Valentiae : ex officina Ioannis Mey, 1567.
- ↑ Edició → Valentiae : ex typographia Ioannis Mey, 1566.
- ↑ Edició → Valencia : Juan Mey, 1567.
- ↑ Edició → Impresso en Valencia : en casa de Ioan Mey, 1568.
- ↑ 3a edició → Valentiae : Ex typographia Joannis Mey, 1568.
- ↑ Edició → Valencia, 1568.
- ↑ Edició → Valencia, 1569.
- ↑ Edició → Valentiae : Ex typographia Petri a Huete, 1569 || 2a edició → En Barcelona : impresso en casa de Pedro Malo, 1575.
- ↑ Lorenzo Palmireno. Vocabulario del Humanista .... Pedro Huete, 1569.
- ↑ Edició → Valencia : Pedro de Huete, 1569.
- ↑ Edició → Valencia, Pedro de Huete, 1569 || 2a edició → Valencia, Pedro de Huete, 1575.
- ↑ Edició → Zaragoza, 1570 || 2a edició → Impresso en Valencia : en casa de Pedro de Huete, 1573; en el mateix volum que Segunda parte del latino de repente, pp. 101-168.
- ↑ Tractat inclòs en la segona edició de El estudioso de la aldea. Valencia : Pedro Huete, 1571 (Gallego Barnés 2008)
- ↑ Edició → Valentiae: Ex Typographia Petri a Huete, 1572 || Phrases Ciceronis; Hypotyposes clarissivirorum; Oratio Palmyreni post reditum; eiusdem Fabella Aenaria. Valentiae : ex officina Pet. a Huete, 1574.
- ↑ Edició → Valentiae : Ex typographia Petri a Huete, 1573
- ↑ Edició → Valencia : Pedro de Huete, 1573.
- ↑ Edició → Valencia, Pedro de Huete, 1573.
- ↑ Valencia : Pedro de Huete, 1573.
- ↑ Edició → Valentiae : In aedibus Petri a Huete, 1573 || 5a edició → En Valencia : Impresso en casa de la viuda de Pedro de Huete, 1582.
- ↑ Juan Lorenzo Palmireno. El latino de repente. en casa de Lore[n]ço y Diego de Robles hermanos, 1588.
- ↑ Edició → Impressa en Valencia : en casa de Pedro de Huete, 1573.
- ↑ Obra editada en el mateix volum que la Segunda parte del latino de repente.
- ↑ Gallego Barnés 2002: p. 6.
- ↑ Edició → Valentiae : ex typographia Petri a Huete, 1574
- ↑ Edició → En Valencia : en casa de Pedro de Huete, 1575 || 2a edició → En Barcelona : en casa de Sabastián de Cormellas, 1591.
- ↑ Edició → En Valencia : en casa de Pedro de Huete, 1578 || 2a edició → Impresso en Valencia : en casa de Pedro de Huete, 1580.
- ↑ Valencia, 1578.
- ↑ Valencia : Pedro de Huete, 1578.
- ↑ Valentiae : apud viduam Petri Huete, 1585.
- ↑ Gallego Barnés 1995.
- ↑ Edició → Valencia : véndese en casa de Bordon, librero, 1554.
- ↑ Edició → Valencia : Antonio Sanahuja, 1554.
- ↑ Edició → Cagliari : Vincencio Sembenino a despeses de Nicolas Canellas, 1566.
Bibliografia
- Alonso Asenjo, Julio. «Los elementos mágicos del teatro de J. Lorenzo Palmireno». A: Blasco Pascual, Francisco Javier;Fuente Ballesteros, Ricardo de la;Caldera, Ermanno;Alvarez Barrientos, Joaquín (eds.). La comedia de magia y de santos (en castellà). Madrid: Júcar, 1992, pp. 33-50. ISBN 84-334-8305-6 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Colón i Domènech, Germà «Dobletes sinonímicos en Palmireno (1560)» (en castellà). Archivo de Filología Aragonesa, vol. 59-60, núm. 2, 2002-2004, pp. 1175-1202. ISSN: 0210-5624 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Díaz Díaz, Gonzalo. Hombres y documentos de la filosofía española (en castellà). vol. 6. Madrid: CSIC, 1998, pp. 242-245. ISBN 84-00-07757-1 (v. 6) [Consulta: 24 desembre 2013].
- Felipo Orts, Amparo. La Universidad de Valencia durante el siglo XVI (1499-1611) (en castellà). València: Universitat de València, 1993. ISBN 84-370-1154-X [Consulta: 24 desembre 2013].
- Gallego Barnés, André «Un aspecto de la difusión de la emblemática : el alphabetum rerum heroicarum de Juan Lorenzo Palmireno» (en castellà). Bulletin Hispanique, vol. 97, núm. 1, 1995, pp. 95-108. DOI: 10.3406/hispa.1995.4855. ISSN: 1775-3821 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Gallego Barnés, André. «Discípulos aventajados de Juan Lorenzo Palmireno». A: Maestre Maestre, José María; Charlo Brea, Luis; Pascual Barea, Joaquín (coord.). Humanismo y pervivencia del mundo clásico. Homenaje al Profesor Antonio Fontán (en castellà). Vol. 1. [edició en línia]. Alcorcón (Madrid): Ediciones del Laberinto, 2002, pp. 1-20. ISBN 84-8483-153-1 [Consulta: 26 desembre 1013].
- Gallego Barnés, André. «Las dos ediciones de El estudioso cortesano del humanista aragonés Juan Lorenzo Palmireno». A: Lafuente Niño, Carmen; Sevilla Muñoz, Manuel; Reyes Gómez, Fermín de los; Sevilla Muñoz, Julia (eds.). Seminario Internacional. Colección paremiológica. Madrid 1922‐2007 (en castellà). Madrid: Biblioteca Histórica Municipal de Madrid, 2007, pp. 11-31. ISBN 978‐84‐7812‐684‐2 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Gallego Barnés, André «La vulgarización de la liturgia en el ambiente del Concilio de Trento. Una fuente privilegiada por Juan Lorenzo Palmireno: el Rationale divinorum officiorum de Guillaume Durand» (en castellà). Criticón, núm. 102, 2008, pp. 21-35. ISSN: 0247-381X [Consulta: 23 desembre 2013].
- Gallego Barnés, André; Cuartero Sancho, Mª Pilar. Los "Refraneros" de Juan Lorenzo Palmireno: estudio de sus fuentes paremiológicas (en castellà). Madrid: CSIC, 2004. ISBN 84-8483-225-2 [Consulta: 24 desembre 2013].
- García Martínez, Sebastián «San Juan de Ribera y la primera cuestión universitaria (1569-1572)» (en castellà). Contrastes, núm. 1, 1985, pp. 3-50. ISSN: 1989-8339 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Juez y Gálvez, Francisco Javier «Marko Marulic (1450-1524) y el humanista español Juan Lorenzo Palmireno (1524-1579) (I)» (en castellà). Colloquia Maruliana, vol. 15, 2006, pp. 253-263. ISSN: 1332-3431 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Juez y Gálvez, Francisco Javier «Marko Marulic (1450-1524) y el humanista español Juan Lorenzo Palmireno (1524-1579) (II)» (en castellà). Colloquia Maruliana, vol. 16, 2007, pp. 255-290. ISSN: 1332-3431 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Kossoff, Ruth H. «Lorenzo Palmireno, crítico literario». A: Chevalier, Maxime; López, François; Pérez, Joseph; Salomon, Noël (eds.). Actas del Quinto Congreso Internacional de Hispanistas (en castellà). vol. II. Bordeaux: Université de Bordeaux III, 1977, pp. 543-547 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Latassa, Félix de. Biblioteca nueva de escritores Aragoneses que florecieron desde el año de 1500 hasta 1599 (en castellà). vol. I. En Pamplona: En la Oficina de Joaquín de Domingo, 1798 [Consulta: 24 desembre 2013].
- Luján Atienza, Ángel Luis. Retóricas españolas del siglo XVI: el foco de Valencia (en castellà). Madrid: CSIC, 1999. ISBN 84-00-07829-2 [Consulta: 24 desembre 2013].
- Peset, Mariano; Palao, Javier. «Escenas de la vida universitaria». A: Benito Goerlich, Daniel; Piqueras Sánches, Norberto (coord.). Sapientia Aedificavit: Una biografía del Estudi General de la universitat de València (en castellà). València: Universitat de València, 1999, pp. 19-96. ISBN 84-370-4162-7 [Consulta: 27 desembre 2013].
- Sanchis Moreno, Francisco José. Honorato Juan : vida y recuerdo de un maestro de príncipes (en castellà). València: Biblioteca Valenciana, 2002. ISBN 84-482-3093-0 [Consulta: 26 desembre 2013].
- Selvaggini, Luisa. Juan Lorenzo Palmireno nel contesto del secondo Cinquecento (en italià). [Tesi di dottorato di ricerca]. Pisa: Università di Pisa, 2012 [Consulta: 23 desembre 2013].
- Simón Díaz, José. Bibliografía de la literatura hispánica (en castellà). vol. 16. Madrid: C.S.I.C, 1993. ISBN 84-00-05740-6 (v. 16) [Consulta: 27 desembre 2013].
- Veny i Clar, Joan. «La repercussió de l'obra de Lorenzo Palmireno en la filologia catalana». A: Caplletra: revista internacional de filología. núm. 11, 1991, pp. 69-90. ISSN: 0214-8188 [Consulta: 23 desembre 2013].
Enllaços externs
- «Juan Lorenzo Palmireno». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
- «Palmireno, Juan Lorenzo». GEA: Gran Enciclopedia Aragonesa. El Periódico de Aragón. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 24 desembre 2013].