Emanuel Max
Emanuel Max | |
---|---|
![]() | |
Narození | 19. října 1810 Janov u Sloupu v Čechách Rakouské císařství ![]() |
Úmrtí | 22. února 1901 (ve věku 90 let) Praha Rakousko-Uhersko ![]() |
Místo pohřbení | Olšanské hřbitovy |
Vzdělání | Akademie výtvarných umění v Praze |
Povolání | sochař, řezbář a učitel |
Rodiče | Josef František Max |
Příbuzní | Josef Max bratr Gabriel Max synovec František Liebich tchán |
Hnutí | klasicismus |
Významná díla | pomník maršála Radeckého Pieta na Karlově mostě |
Ocenění | Řád Františka Josefa ![]() Řád železné koruny ![]() |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/67/Gabriel_Jind%C5%99ich_Heinrich_Max.png/220px-Gabriel_Jind%C5%99ich_Heinrich_Max.png)
Emanuel Max, po roce 1875 Emanuel Max von Wachstein (19. října 1810 Janov u Sloupu v Čechách[1][p 1] – 22. února 1901 Praha[2])[3][4] byl česko-německý sochař, především autor monumentálních soch, pomníků a portrétů. Byl mladším bratrem sochaře Josefa Maxe.
Život
Narodil se roku 1810 (podle Ottova slovníku chybně 1807) v sudetoněmecké kamenické a řezbářské rodině,[1] jeho bratr Josef Max (1804–1855) byl také sochař. Vyučil se v otcově dílně kresbě a řezbářství, otec si však nepřál, aby synové pokračovali v tehdy nevýnosném řemesle. Přesto studoval na pražské akademii malbu u prof. Josefa Berglera a Františka Waldherra. Protože pražská akademie tehdy neměla sochařské oddělení, studoval zároveň sochařství na Akademii ve Vídni u profesorů Schallera a Kässmanna.
Dne 1. února 1848 se v Praze oženil [5] s dcerou uměleckého malíře Františka Liebicha, Marií Luisou (1. února 1828[6] – 10. září 1891[7]). Z jejich manželství se narodilo 5 dcer,[8] z nich Maria (1849-?, provdaná Lenková) a Ludovika (1853-?,[9] provdaná za Kvida z Ehlerů).[10]
Jako projev uznání rakouské vlády byl Emanuel Max jako rytíř Řádu Františka Josefa (1858) a Řádu železné koruny III. třídy (15. října 1875) povýšen do rytířského stavu s predikátem „von Wachstein“ majestátem daným ve Vídni 23. ledna 1876.[11]
Kariéra
V letech 1839–1849 byl na dlouhém studijním pobytu v Římě, kde si prohloubil znalosti jak antického sochařství a soudobých mistrů nazarénů, z nichž nejvíce se mu líbili Antonio Canova a Bertel Thorvaldsen. Z technických dovedností se zdokonalil v tesání kararského mramoru. Po návratu do Prahy se oženil a otevřel si sochařskou dílnu, kde zaměstnával řadu pomocníků, zejména kameníky a štukatéra.
Patřil k nejvýznamnějším českým sochařům druhé třetiny 19. století v českých zemích. Jeho klasicistní smysl pro monumentalitu, romantický výtvarný názor a způsob práce dobře odpovídaly dobovému vkusu, takže měl dost objednávek.
Dílo
První významnou zakázkou byl Sv. Vojtěch modlící se za déšť, který vytvořil již za studií roku 1836, a dostal za to stipendium Klárovy nadace v Římě. Dále Max vytesal pomník s českým lvem s českou královskou korunou pro Pražský hrad, později přemístěný do parku v zatáčce Chotkovy silnice, a sochu Vlasty, mytické hrdinky dívčí války (signována E. Max, 1842), kterou do sbírek Pražského hradu zakoupil císař Ferdinand I. Dobrotivý.
Dále roku 1844 vytvořil sochu umučené sv. Ludmily z bílého mramoru pro kapli sv. Ludmily v katedrálu sv. Víta, její bronzový odlitek je ve sbírkách Národní galerie. Z mnoha portrétů patří k významným busty J. Krombholze, W. A. Mozarta, A. Klara. Pro Křivoklát navrhl pomník Karla Egona II. z Fürstenbergu, odlitý ve fürstenberské slévárně ze železné litiny. Další pomník - sochu generála Karla Schwarzenberga, který vedl vojsko k vítězství nad Napoleonem v bitvě u Lipska, navrhl pro Krásný Dvůr.
Socha archanděla Rafaela (datovaná 1840) z kaple Klárova ústavu slepců v Praze na Klárově byla po zrušení ústavu přenesena do Národní galerie.
Pro zámek v Sychrově navrhl a vytesal dvě sochy: hugenota Jindřicha II. Rohana a zakladatele řádu johanitů Godefroy z Bouillonu.
Mezi sochami na Karlově mostě se nachází jeho Pieta (naproti krucifixu, 1859), sochy Panny Marie a sv. Jana Evangelisty po stranách krucifixu (1861),[12] sv. Josef (1854), sv. Kryštof nesoucí Ježíška (1857) a sv. František Serafinský (1855).[12] Pro hřbitovní kapli sv. Kříže v Městě Touškově vytvořil sochy Panny Marie a sv. Jana Evangelisty (1859). Jeho sochy stojí v mnoha pražských kostelích.
Pomník Radeckého
Nejvýznamnější dílo - pomník maršála Radeckého modeloval podle kresby prof. Christiana Rubena spolu s bratrem Josefem v letech 1851 až 1855, a sám jej upravoval ještě po bratrově smrti do února roku 1858. V listopadu 1858 byl pomník odhalen na Malostranském náměstí, v roce 1919 byl přesunut do Lapidária Národního muzea. Emanuel Max byl autorem sochy Radeckého, jeho bratr vytvořil sochy vojáků, nesoucích maršála na štítu.[13]
Galerie
- Vlasta (1842)
-
- Socha sv. Pavla z kaple sv. Kříže, Pražský hrad
-
- Kalvárie na Karlově mostě: sochy Panny Marie a sv. Jana Evangelisty po stranách Ukřižovaného
- Pomník padlým u Solferina a Melegnanu (Písek)
Odkazy
Poznámky
- ↑ Obec Janov byla součástí obce Sloup v Čechách. Rovněž byla přifařena k faře Sloup. V roce 1981 byla připojena k městu Nový Bor.
Reference
- ↑ a b Matriční záznam o narození a křtu farnosti Sloup v Čechách
- ↑ Matriční záznam o úmrtí a pohřbu Emanuela Maxe von Wachstein farnosti při kostele sv. Jindřicha na Novém Městě pražském
- ↑ SZABO, Miloš. Pražské hřbitovy. Olšanské hřbitovy III.. Praha: Libri, 2011. 245 s. ISBN 978-80-7277-487-6. S. 209.
- ↑ TOMAN, Prokop. Nový slovník československých výtvarných umělců. 3. vyd. Svazek 2. Praha: Rudolf Ryšavý : Tvar, 1950. Heslo Max, Josef, s. 118.
- ↑ Matriční záznam o sňatku Emanuela Maxe von Wachstein s Marií Liebich farnosti při kostele P. Marie Sněžné na Novém Městě pražském
- ↑ Matriční záznam o narození a křtu Marie Ludviky Liebich farnost Nový Bor
- ↑ Matriční záznam o úmrtí a pohřbu Ludviky Max von Wachstein farnosti při kostele sv. Jindřicha na Novém Městě pražském
- ↑ Matriční záznam o narození a křtu Emanuely Augusty Max farnosti při kostele sv. Jindřicha na Novém Městě pražském
- ↑ Matriční záznam o narození a křtu Ludviky Max farnosti při kostele sv. Jindřicha na Novém Městě pražském
- ↑ Soupis pražských obyvatel, Max Emanuel
- ↑ VAVŘÍNEK, Karel, a kol. Almanach českých šlechtických a rytířských rodů 2008. Brandýs nad Labem: Martin, 2007. 483 s. ISBN 978-80-85955-36-1. S. 267–268.
- ↑ a b P. Vlček a kol., Umělecké památky Prahy. Staré město, str. 125nn.
- ↑ Emanuel Max ryt. Wachstein+. Národní listy. 23. 2. 1901, s. 3. Dostupné online.
Literatura
- Naděžda Blažíčková-Horová: Emanuel Max, in: Nová encyklopedie českého výtvarného umění, díl I., A-M. Praha : Academia 1995, s. 496 - 497.
- Emanuel Max, Zweiundachtzig Lebensjahre. Praha 1893
- Ottův slovník naučný, heslo Max Emanuel, sochař. Sv. 16, str. 1017
- Pavel Vlček a kol., Umělecké památky Prahy. Díl I., Staré město. Praha: Academia 1996.
- Petr WITTLICH, Sochařství, in: Praha národního probuzení (ed. E. Poche). Praha 1980.
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Emanuel Max na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Emanuel Max
- Soupis pražského obyvatelstva 1830-1910 (1920), Max Emanuel (1810)
- E. Max a Dietrichsteinové obrazová příloha závěrečné práce na Masarykově univerzitě
- Wachstein, Emanuel Max. Zweiundachtzig Lebensjahre – paměti Emanuela Maxe vydané roku 1893 v Praze (německy)
- Zastavení s bratry Maxovými – dokument České televize Po Karlově mostě s prof. Františkem Dvořákem
- Emanuel Max v informačním systému abART