Nevil Maskelyne
Nevil Maskelyne | |
---|---|
![]() | |
Henkilötiedot | |
Syntynyt | 6. lokakuuta 1732 Lontoo, Britannia |
Kuollut | 20. heinäkuuta 1811 (78 vuotta) Greenwich, Britannia |
Kansalaisuus | Yhdistynyt kuningaskunta |
Koulutus ja ura | |
Tutkinnot | St Catherine’s College, Cambridgen yliopisto |
Oppilaat | John Brinkley (käännä suomeksi) ja William Herschel |
Tutkimusalue | tähtitiede, teologia |
Tunnetut työt | Pituusasteen määritys kuun aseman avulla, The Nautical Almanac |
Palkinnot | Copley-mitali 1775 |
[ Muokkaa Wikidatassa ] ![]() | |
Infobox OK |
Nevil Maskelyne (6. lokakuutalähde? 1732[1] – 20. heinäkuutalähde? 1811[1]) oli englantilainen teologi ja tähtitieteilijä[1] ja viides Astronomer Royal vuosina 1765–1811.
Elämäkerta
Nevil Maskelyne syntyi Lontoossa ja oli Edmund Maskelynen kolmas poika. Edmund Maskelyne kuoli Nevilin ollessa 12-vuotias, minkä jälkeen perhe joutui elämään vaatimattomissa olosuhteissa. Maskelyne kävi koulua Westminster Schoolissa, jossa hän oli oppilaana vielä äitinsä kuollessa vuonna 1748. Hän kiinnostui tähtitieteestä koulua käydessään pian 25. heinäkuuta 1748 tapahtuneen auringonpimennyksen jälkeen.
Maskelyne aloitti opinnot Cambridgen yliopiston St Catherine’s Collegessa vuonna 1749 ja saavutti wranglerin arvon vuonna 1754.[2][3] Hänet vihittiin papin virkaan vuonna 1755, ja hän sai opetusviran Trinity Collegessa vuonna 1756.lähde?
Maskelyne meni noin vuonna 1785 naimisiin Sophia Rosen kanssa, joka oli kotoisin Cotterstockista Northamptonshirestä. Heidän ainoa tyttärensä oli Margaret (1786–1858), jonka poika Nevil Sotry Maskelyne (1823–1911) toimi vuosina 1856–1895 Oxfordin yliopistossa mineralogian professorina. Maskelynen sisar, jonka nimi myös oli Margaret, meni naimisiin paroni Robert Cliven kanssa.lähde?
Nevil Maskelyne on haudattu Purtoniin Wiltshireen.lähde?
Tieteellinen ura
Pituusasteen määritys
Vuonna 1758 Maskelyne pääsi jäseneksi Royal Societyyn, jonka toimeksiannosta hän matkusti vuonna 1761 Saint Helenalle tekemään havaintoja Venuksen ylikulusta. Mittauksilla olisi ollut suuri merkitys, sillä niiden avulla olisi voitu tarkasti laskea Maan etäisyys Auringosta[4] ja sen perusteella edelleen aurinkokunnan muidenkin planeettojen etäisyydet.lähde?
Huonon sään vuoksi Venuksen ohikulusta ei voitu tehdä käyttökelpoisia havaintoja,[4] mutta matkan aikana Maskelyne kehitti menetelmän pituusasteen määrittämiseksi Kuun aseman avulla. Menetelmä perustui Kuun ja jonkin tunnetun tähden välisen kulmaetäisyyden mittaamiseen. Palattuaan Englantiin hän jatkoi toimessaan kirkkoherran apulaisena Chipping Barnetissa ja alkoi laatia vuonna 1763 julkaistua kirjaa The British Mariners’s Guide, jossa hän esitteli kehittämänsä menetelmän pituusasteen määrittämiseksi. Kirjassaan Maskelyne myös ehdotti, että Kuun asemat pitäisi laskea kullekin vuodelle etukäteen ja julkaista merenkulkijoille käyttökelpoisessa muodossa. Ehdotus sai Britannian hallituksen hyväksynnän, ja sen mukaisesti alettiinkin julkaista merenkulun almanakkaa, The Nautical Almanac, joka ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1766 Maskelynen johdolla vuodelle 1767 laadittuna.[5] Maskelynen pyynnöstä valtio alkoi julkaista hänen havaintonsa vuosittain.lähde?
Britannian parlamentti oli vuonna 1714 luvannut 20 000 punnan palkinnon sille, joka keksisi käyttökelpoisen ja riittävän tarkan menetelmän pituusasteen määrittämiseksi merellä. Kun John Harrison keksi kronometrin, hänen ja Maskelynen välille syntyi pitkäaikainen kiista siitä, kummalle palkinto kuuluisi.[6] Palkintoehdokkaita arvioimaan perustettu lautakunta, Board of Longitude, lähetti Maskelynen vuonna 1763 Barbadokselle, jossa hänen tehtävänään oli määrittää saaren pääkaupungin Bridgetownin pituusaste Jupiterin kuista tehtyjen havaintojen avulla ja samalla verrata menetelmänsä tarkkuutta Harrisonin kronometriin. Kronometri osoittautui riittävän tarkaksi, mutta ennen kuin palkkio myönnettiin Harrisonille, häntä vaadittiin vielä laatimaan kronometrista täydellinen kuvaus ja rakentamaan sellaisia kaksi lisää,[7] joista toista kokeili itse kuningas Yrjö III.[8]
Matkalla saadut tutkimustulokset saatettiin julkisuuteen Board of Longituden kokouksessa vuoden 1765 alussa. Tällöin todettiin, että Harrisonin kronometrilla Bridgetownin pituusaste oli saatu määritetyksi kymmenen meripeninkulman tarkkuudella yli 5 000 meripeninkulman merimatkan jälkeen. Maskelynen menetelmässä sen sijaan oli 30 mailin virhe. Neljä läsnä ollutta meriupseeria kuitenkin väitti vastaan, että laskut oli suoritettu Maskelynen ohjeiden mukaan ja että he olivat olleet tottumattomia suorittamaan niitä. Kun kuitenkin Kuun asemaan perustuva menetelmä edellytti taulukoita, jotka vain Maskelyne kykeni laskemaan, menetelmää ei vielä pidetty tarpeeksi käyttökelpoisena, että palkinto olisi voitu myöntää hänelle.lähde?
Sillä välin kaksi edellistä Astronomer Royalia olivat kuolleet lyhyen ajan kuluessa, ja Maskelyne nimitettiin tähän virkaan pian hänen palattuaan Englantiin. Tällöin hänestä tuli viran nojalla myös longitudilautakunnan jäsen, ja tässä tehtävässään hän ei hyväksynyt palkinnon myöntämistä Harrisonille.[9][10][11] Maskelynen ohella muutkin lautakunnan ja Royal Societyn jäsenet pitivät Kuun asemaan perustuvaa pituusasteen tieteellistä määritystä käsitteellisesti ja älyllisesti ylivertaisena mekaaniseen kronometriin verrattuna. Kun palkinto myöhemmin lopulta myönnettiin Harrisonille, se tapahtui parlamentin säätämän erityisen lain eikä lautakunnan päätöksellä.lähde?
Vaikka kronometrit olivat tarkempia, Kuun asemaan perustuva menetelmä oli halvempi, ja se oli yleisimmin käytetty menetelmä pitkälle 1800-luvulle saakka. Koska Maskelynen havainnot ja laskemat tehtiin Greenwichin kuninkaallisessa observatoriossa, Greenwichin meridiaanista tuli myöhemmin yleismaailmallisesti käytetty nollameridiaani, ja sellaisena se hyväksyttiin kansainvälisesti vuonna 1884.[12]
Leveyspiirin mittaus
Maskelyne suunnitteli myös geodeettisia tutkimuksia. Huomattavimpia niistä olivat leveysasteen pituuden mittaus Marylandissa ja Pennsylvaniasa, jonka toteuttivat Charles Mason ja Jeremiah Sixon vuosina 1766–1768, sekä Greenwichin ja Pariisin pituusasteiden erotuksen mittaus.[13] Ranskassa mittauksia johtivat Dominique Cassini, Adrien-Marie Legendre ja Pierre Méchain, Englannissa William Roy. Tästä saivat alkunsa kolmiomittaukset, jotka myöhemmin suoritettiin kaikkialla Britanniassa. Hänen havaintonsa julkaistiin neljänä laajana niteenä vuosina 1776–1811, ja osa niistä on myöhemmin julkaistu Samuel Vincen teoksessa ”Elements of Astronomy”.[14]
Schiehallionin koe
Vuonna 1772 Maskelyne ehdotti Royal Societylle koetta, joka tuli myöhemmin tunnetuksi nimellä Schiehallionin koe, sen vuoren mukaan, jolla se suoritettiin. Sen tarkoituksena oli määrittää Maan tiheys luotisuoran avulla. Samanlaista koetta olivat jo aikaisemmin ehdottaneet Pierre Bouguer ja Charles-Marie de la Condamine vuonna 1738, mutta sellaista ei ollut suoritettu.lähde?
Maskelyne suoritti kokeensa vuonna 1774 Shiehallionin vuorella Pertshiressä, Skotlannissa.[15] Tämä vuori valittiin sen säännöllisen kartiomaisen muodon vuoksi, joka teki mahdolliseksi määrittää sen tilavuus tyydyttävällä tarkkuudella. Vuoren eri puolella olevien mittausasemien sijaintia näennäisesti eri leveysasteilla verrattiin niiden todellisiin, kolmiomittauksella määritettyihin, leveysasteisiin.lähde?
Maskelynen tutkimustuloksista Charles Hutton päätteli, että Maan tiheys oli 4,5 kertaa veden tiheys; uudempien mittausten mukaan suhde on 5,515.
Muut tutkimukset
Maskelynen ensimmäinen tähtitieteellinen teos oli vuonna 1760 julkaistu A Proposal for Discovering the Annual Parallax of Sirius (Ehdotus Siriuksen vuotuisen parallaksin havaitsemiseksi)[16] Myöhemmin hän kirjoitti julkaisuun Transactions muun muassa Venuksen ylikuluista vuonna 1761 ja 1769 tehdyistä havainnoista, vuorovedestä Saint Helenalla (1762) sekä useista Saint Helenalla ja Barbadoksella vuonna 1764 havaituista tähtitieteellisistä ilmiöistä.lähde?
Maskelyne teki myös käytännöllisiä keksintöjä. Hän pystyi ensimmäisenä mittaamaan aikaa sekunnin kymmenesosan tarkkuudella.lähde?
Maskelyne kirjallisuudessa ja taiteessa
- Maskelyne esiintyy John Harrisonin vastustajana Dava Sobelin vuonna 1995 kirjoittamassa teoksessa Longitudi (engl. Longitude: The True Story of a Lone Genius Who Solved the Greatest Scientific Problem of His Time), joka on ilmestynyt myös suomeksi Kimmo Pietiläisen suomentamana vuonna 1996, sekä kirjaan perustuvassa televisiosarjassa Longitude, jossa Maskelyneä esittää Samuel West.lähde?
- Maskelyne esiintyy sivuhenkilönä Thomas Pynchonin romaanissa Mason & Dixon.lähde?
- Kate Grenvillen puolihistoriallisessa romaanissa The Lieutenant esiintyy henkilö nimeltä Dr. Vickery, jonka esikuvana on ollut Maskelyne.lähde?
Kunnianosoituksia
lähde?
- 1775 – Royal Societyn Copley-mitalilähde?
- Maskelynen mukaan on nimetty:
- Maskelyne, Kuun kraatterilähde?
- Maskelynensaaret Vanuatussalähde?
Lähteet
![]() | Tähän artikkeliin tai sen osaan on merkitty lähteitä, mutta niihin ei viitata. Älä poista mallinetta ennen kuin viitteet on lisätty. Voit auttaa Wikipediaa lisäämällä artikkelille asianmukaisia viitteitä. Lähteettömät tiedot voidaan kyseenalaistaa tai poistaa. |
- Howse, Derek; Francis Graham-Smith: Nevil Maskelyne: The Seaman's Astronomer. Cambridge University Press, 1989. ISBN 0-521-36261-X.
- W. W. Rouse Ball: A History of the Study of Mathematics at Cambridge University, s. 108. Cambridge University Press, 2009 (alkujaan 1889). ISBN 978-1-108-00207-3. Teoksen verkkoversio.
Viitteet
- ↑ a b c Tietosanakirja 1909, osa 11, Hakusana: Maskeltyne, Nevil Verkossa
- ↑ J. Venn, J. A. Venn: Alumni cantabrigienses. Cambridge University Press, 1922-1958. Teoksen verkkoversio.
- ↑ Alumni cantabrigienses (Archive.org)
- ↑ a b Dava Sobel: Longitudi, s. 106. Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Art House, 1996. ISBN 951-884-193-4.
- ↑ Sobel, s. 122
- ↑ Sobel, s. 15
- ↑ Sobel, s. 117
- ↑ Sobel, s. 132–134
- ↑ Sobel, s. 118
- ↑ David S. Landes: Revolution in Time. Cambridge Mass.: Belknap Press of Harvard University Press, 1983. ISBN 0-674-76800-0.
- ↑ Gould, Rupert T.: The Marine Chronometer. Its History and Development. London: J. D. Potter, 1923. ISBN 0-907462-05-7.
- ↑ (JR Wills The Royal Society)
- ↑ Philosophical Transactions of the Royal Society. lxxvii. 151
- ↑ Samuel Vince: The Elements of Astronomy: Designed for the Use of Students in the University. J. Smith, 1811.
- ↑ Philosophical Transactions of the Royal Society. 1. 495
- ↑ Philosophical Transactions of the Royal Society. ii. 889
Aiheesta muualla
- Online luettelo Maskelynen muistiinpanoista (osa Greenwichin kuninkaallisen observatorion arkistoa Cambridgen yliopiston kirjastossa)
![Käännös suomeksi](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2a/Translation_Latin_Alphabet.svg/60px-Translation_Latin_Alphabet.svg.png)
Alkuperäinen artikkeli: en:Nevil Maskelyne
|