Karátsonyi Jenő
Karátsonyi Jenő | |
![]() | |
Született | 1861. augusztus 5.[1] Beodra |
Elhunyt | 1933. október 21. (72 évesen)[1] Solymár |
Állampolgársága | magyar |
Házastársa | Andrássy Karolina (1886. július 15. – nem ismert)[2][3] |
Foglalkozása |
|
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Karátsonyi Jenő témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Karátsonyfalvi és beodrai gróf Karátsonyi Jenő (Beodra, Torontál vármegye, 1861. augusztus 5. – Solymár, 1933. október 21.), császári és királyi kamarás, valóságos belső titkos tanácsos, főrendházi tag, elismert műgyűjtő, Solymár, Pilisszentiván és Pilisvörösvár utolsó kegyura, a Magyar Máltai Lovagok Szövetségének alapítója.
Élete
Az erdélyi örmény Karátsonyi család leszármazottja.[4][5] Gróf Karátsonyi Guido fia volt, anyja puchói és csókai Marczibányi Anna-Mária. Középiskolai tanulmányait Budapesten végezte. Néhány évig Belgiumban, a leuveni egyetemen jogot hallgatott, majd hazatérve a Magyaróvári Királyi Gazdasági Akadémián tanult. 1869-ben az országgyűlés felsőházában a szabadelvű párthoz csatlakozott. Megnősült, Andrássy Karolina grófnőt vette feleségül Betléren 1886. július 15-én. Császári és királyi kamarás, valóságos belső titkos tanácsos, a főrendiház örökös jogú tagja.
Harminc éven át a Budapesti Önkéntes Mentő Egyesület elnöke. Az első világháború alatt ő az első parancsnoka Auguszta főhercegnő kórházvonatának. Elkötelezett munkájáért a mentőügy érdekében több kitüntetést kapott a Monarchiától, Németországtól, még az oszmán birodalomtól is.
Gazdasági tanulmányainak és tehetségének köszönhetően, modernizálta és magas szintre emelte a bánlaki hitbizománynak gazdaságát. Torontál vármegye közéletében komoly szerepet töltött be, amiért a király valóságos belső titkos tanácsosnak nevezte ki.
1900-tól a máltai lovagrend tiszteleti tagja az osztrák nagyperjelségben; 1925-től 1932-ig a lovagrend első magyarországi követe és meghatalmazott minisztere. 1925-27-ben megszervezte az önálló Magyar Máltai Lovagok Szövetségét, amely 1928-ban első közgyűlését a budai Karátsonyi-palotában tartotta.
A trianoni tragédia után az ún. optáns perben sok évig próbálta visszaszerezni határon túli birtokait, sikertelenül. Solymár, valamint Pilisszentiván és Pilisvörösvár utolsó kegyura volt, de – a trianoni veszteségek, emberi gyarlóságok és tragédiák folytán – apránként teljesen elveszítette megmaradt birtokait, vagyonát; a Karátsonyi család fiú utód nélkül maradt; kastélyaik többsége is az enyészeté lett.
Karátsonyi maga is a vagyoni lehetőségeit meghaladó, fényűző életmódot folytatott, amit csak úgy tudott fenntartani, hogy megmaradt birtokait lassan eladogatta. Ez különösen a solymáriaknak váltotta ki a zúgolódását, kiderült ugyanis, hogy az itteni földekből a gróf többet adott el, mint amennyinek valójában birtokában volt. Az apja által meghonosított erénydíjat, a rózsaesküvők szokását egészen az első világháborúig életben tartotta, így összesen 33 rózsaleányt adtak férjhez a három sváb ajkú faluban ennek a kezdeményezésnek a révén; a rózsaesküvőknek a korona értékvesztése vetett véget.
Bár sok vitája, sőt pere volt Solymár lakóival különböző birtokügyekben (egyebek közt eltitkolta sok parcellázásra, eladásra kerülő ingatlanról, hogy azokat nagy adósság terheli), ezzel együtt a község elöljárósága 1933 szeptemberében, alig egy hónappal a halála előtt díszpolgárrá választotta meg. A döntést befolyásolhatta a gróf megromlott egészségi állapota és azon reménység is, hogy a majdani hagyatékból ily módon a falunak is csurranhat-cseppenhet valami. Ha ezzel számolt a község vezetése, nem számoltak rosszul, mert utóbb Solymár egy értékes csillárt kapott az örökségből,[6] A gróf nevéhez fűződő vitás ügyek egy részének rendezése azonban még az 1940-es évekre is áthúzódott.
A gróf sírja máig a solymári templomban, a mellékoltár és a szószék közti kriptában található. Sírjának eredetileg mauzóleumot akartak építeni a templomhoz, de ez végül nem valósult meg.
Jegyzetek
- ↑ a b The Peerage (angol nyelven)
- ↑ p20865.htm#i208645, 2020. augusztus 7.
- ↑ inferred from timeline of events
- ↑ Karátsonyi család
- ↑ Gudenus János József, Örmény eredetű magyar nemesi családok genealógiája. Budapest, 2000.
- ↑ Eredetileg a csillár a Krisztina körúti Karátsonyi-palota dísztermében függött, teljesen egyforma kivitelű párja a Fő utcai görögkatolikus templomba került.
Források
- Seres István: Solymár története és néprajza. Solymár, 1993
- Legeza László, szerk.: Életsorsok - magyar máltaiak voltak (2019, MMLSZ, Budapest) - Fogarasy Attila írása Gróf Karátsony Jenőről
- Vajay Szabolcs: A Máltai Rend Magyar Lovagjai 1530-2000 (2002) Mikes Kiadó, Budapest - ISBN 963 8130 41 5
- Seres István: Adalékok és emlékiratok Solymár nagyközség történetéhez. Solymár, 2002
- Milbich Tamás-Hegedűs András: Solymári Arcképcsarnok. Solymár, 2011
- Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában
További információk
- A Karátsonyi család honlapja, ezen belül Jenő gróf oldala, életrajzi adatai, képe
- Fogarassy Attila: Gróf Karátsonyi Jenő, Vörösvári Újság Online, V. évf. 4. szám, 2005. április
- Gurzó K. Enikő: Karátsonyiak a Bánságban, Művelődés közművelődési folyóirat, Kolozsvár, 2008.
- A Karátsonyi családfa (genealogy.euweb.cz)