Vérmező
Vérmező | |
Ország | ![]() |
Település | Budapest I. kerülete |
Elhelyezkedése | |
![]() ![]() Vérmező Pozíció Budapest belső részének térképén | |
![]() | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Vérmező témájú médiaállományokat. |
A Vérmező egy közpark Budapest I. kerületében, a Krisztinavárosban. Itt történt Martinovics Ignác és társai lefejezése 1795. május 20-án.
Fekvése
A park a Várhegy nyugati lábánál nyúlik el;[1] az Attila út, a Krisztina körút és a Mikó utca határolja. Alatta folyik végig az Ördög-árok; a Vérmező területe a pleisztocénben jött létre, mint a patak hordalékos lapálya.[2]
Története
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c8/Martinovics_kiv%C3%A9gz%C3%A9se.jpg/200px-Martinovics_kiv%C3%A9gz%C3%A9se.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/57/Budapest-V%C3%A9rmez%C5%91-Bleriot.jpg/250px-Budapest-V%C3%A9rmez%C5%91-Bleriot.jpg)
A 14. században Logod falu feküdt ezen a helyen, amely a török időkben elpusztult. Miután a törököket kiűzték, a terület úgynevezett glacis, vagyis a védelem részére kilövést biztosító sík terület lett. 1752-ben a várfalaktól egy puskalövésnyire kijelölt katonai védőövezet lett, ezért egészen a 18. század végéig nem engedték beépíteni. 1769-ben a Haditanács engedélye alapján a glacison területeket kaptak azok, akik vállalták rajtuk az építkezést, az épületeket azonban a tulajdonosok felszólításra kötelesek voltak lebontani. Ilyen körülmények között azonban senki sem akart építkezni, így a terület beépítetlen maradt. 1784-ben a Helytartótanács a glacist megszüntette és ingyen telket adott azoknak, akik építkezni akartak. Ezekre a házakra a katonai igazgatás már nem vonatkozott.[3] Később a Vérmezőt a várnagy kaszálónak használta, emiatt akkoriban a területet Generális rétnek (General-Wiese) hívták.[1]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c8/Martinovics%2C_Ignaz_Josef_%281755_-_1795%29.jpg/200px-Martinovics%2C_Ignaz_Josef_%281755_-_1795%29.jpg)
Nevét Martinovics Ignác és társai itteni, 1795. május 20-i kivégzéséről kapta; a park Széll Kálmán tér felőli végén állítottak nekik emlékművet.[1]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f6/V%C3%A9rmez%C5%91%2C_d%C3%ADszszemle_a_budai_V%C3%A1rb%C3%B3l_n%C3%A9zve%2C_h%C3%A1tt%C3%A9rben_k%C3%B6z%C3%A9pen_a_D%C3%A9li_p%C3%A1lyaudvar._Horthy_Mikl%C3%B3s_15_%C3%A9ves_korm%C3%A1nyz%C3%B3i_jubileuma_alkalm%C3%A1b%C3%B3l_tartott_%C3%BCnneps%C3%A9g._Fortepan_16049.jpg/250px-thumbnail.jpg)
A területet először 1820 körül parkosították. Később katonai gyakorlótérnek használták. 1896-ban a millennium alkalmából, majd 1934-ben Horthy Miklós 15 éves bevonulása alkalmából nagyszabású katonai díszszemlét és népünnepélyt tartottak a mezőn.[4] A két világháború között egyébként lovaspálya működött itt.[5] Érdekesség, hogy 1931. szeptember 17-én itt tartották a biatorbágyi merénylet áldozatainak gyászszertartását.[6]
A Vérmezőn díszruhás rendőrök sorfala fogadta a temetés résztvevőit, akik több mint harmincezren szorongtak a Vérmezőn és a Vérmező körül lévő utakon, sokszor még a rendőrök kordonát is átszakitva. Még három óra előtt újabb rendörcsapatok érkeztek a főkapitányság riadóautóján és kart-karba fűzve, hatalmas láncot alkottak a Vérmező körül, hogy a temetés rendjét fenn tudják tartani, hogy a kegyeletes ünnepséget semmi zavaró körülmény ne háboritsa.
Az a tény sem közismert, hogy 1930-as évek végén protestáns helyőrségi templomot, pár évvel később pedig egy Gömbös Gyula szobrot terveztek az északi részre. A háború miatt aztán egyik sem valósult meg.[8] Budapest második világháborús ostroma idején ez volt az utolsó terület, ahol könnyű futár-repülőgépek le tudtak szállni. Továbbá utánpótlást szállító vitorlázó szállító gépek is itt szálltak le az ostrom utolsó hónapjaiban.[9] Ebből kifolyólag a háború befejezésekor szétlőtt repülőgéproncsok tucatja hevert szanaszét a területen.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fa/V%C3%A9rmez%C5%91%2C_h%C3%A1tt%C3%A9rben_a_D%C3%A9li_p%C3%A1lyaudvar_%C3%A9s_az_Alkot%C3%A1s_utca_h%C3%A1zai._Fortepan_894.jpg/250px-V%C3%A9rmez%C5%91%2C_h%C3%A1tt%C3%A9rben_a_D%C3%A9li_p%C3%A1lyaudvar_%C3%A9s_az_Alkot%C3%A1s_utca_h%C3%A1zai._Fortepan_894.jpg)
Jelenlegi formáját a második világháború után nyerte el: nyugati feléből a Déli pályaudvar építése miatt lecsippentettek egy apró darabkát. A korábbi füves teknőt pedig - ahol akkor még csak néhány fa állt itt-ott a mező szélén -, a romba dőlt Várból lehordott törmelékkel feltöltötték, majd 1948-ban hozzáfogtak az újraparkosításához.[10] Faállománya ezért aránylag fiatal, de változatos.[1] Faültetések mostanában is zajlanak a parkban. Az eredeti elképzelések szerint egy aprócska tavat is kialakítottak volna a park közepén, de ez végül nem valósult meg.
1986-ban a Vérmező északi végén állították fel Varga Imre szobrászművész Kun Béla sokalakos emlékművét. A szoborcsoportot 1991-ben elbontották és a nagytétényi szoborparkba szállították.[11]
A park érdekessége a Déli pályaudvarral szemközt felállított régi zöld vasúti kocsiból kialakított Vagon étterem.
2006-2007 között az Budapesti Elektromos Művek 120/10 kV-os alállomást épített a Vérmezőn, amely a Bugát lépcső alállomást váltotta ki.[12] 2008-ban ide állították fel a költő születésének 125. évfordulójára Budapest első köztéri Babits Mihály szobrát (Marton László alkotása). A költő egyébként élete utolsó 10 évét itt a Vérmező melletti házakban élte le családjával.
Látnivalók
A Mikó utcai játszótérnél található Kiss István 1979-ben készül Szitakötők című kompozíciója.[13] Szabó István 1967-ben készítette el a Budai Önkéntes Ezred emlékművét.
Jegyzetek
- ↑ a b c d Vérmező. KORLÁT - Hogyan juthatunk zöldközelbe Budapesten és környékén?. Budapesti Művelődési Központ, 2004. március. [2005. január 10-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2008. augusztus 8.)
- ↑ Dr. Szablyár Péter: Az Ördög-árok. Élet és Tudomány. Sulinet, 1999. [2007. március 15-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2008. augusztus 1.)
- ↑ Budapest lexikon II. (L–Z). Főszerk. Berza László. 2., bőv. kiad. Budapest: Akadémiai. 1993. 624–625. o. ISBN 963-05-6411-4
- ↑ Események a Vérmezőn. Budapesti Negyed, 1996. [2008. június 29-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2008. augusztus 8.)
- ↑ Görgey Gábor: Az új Déryné. Figyelő, 2008. március 20. (Hozzáférés: 2008. augusztus 8.)
- ↑ A biatorbágyi merénylet
- ↑ Magyar Országos Tudósító, 1931. szeptember 17., library.hungaricana.hu
- ↑ Vérmező. budapestcity.org. [2015. január 28-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2016. november 28.)
- ↑ 1945. január 24. eseményei. budapest-ostroma.hu. [2014. július 26-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. július 20.)
- ↑ Géher István: A Vérmező: történelem és lélektörténet. HOLMI, 2005. szeptember. (Hozzáférés: 2008. augusztus 8.)
- ↑ Boros Géza: A Kun Béla-emlékmű "kálváriája" (1981-1997). Köztéri művészt Magyarországon I - II.. Artpool. (Hozzáférés: 2008. augusztus 8.)
- ↑ Majoross László: Projekt „Vérmező 120/10 kV-os alállomás létesítése”. Magyar Elektrotechnikai Egyesület. (Hozzáférés: 2008. augusztus 8.)
- ↑ Szitakötők szobor. SzoborLap, 2007. április 2. [2009. május 31-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2008. augusztus 8.)
Források
- Tanulmányok Budapest Múltjából 3. (1934), library.hungaricana.hu
További információk
- Petőfi Sándor: Vérmező
- Fényképek a Vérmezőről[halott link]
- Vérmezei szobrok és emlékművek fotói[halott link]
- Budapest ostroma 1944-45 (Vérmező) Archiválva 2014. július 26-i dátummal a Wayback Machine-ben
- A Várnegyed ostroma. Buda 1944-45. (szerk.: Mihályi Balázs, Tóth Gábor, Tulok Péter) – Budavári Önkormányzat, Litea Könyvesbolt, Budapest, 2018, ISBN 9786150010755