Yello
Yello | |
![]() | |
![]() | |
Információk | |
Alapítva | 1979 |
Műfaj | electronica |
Kiadó |
|
Tagok | |
| |
A Yello weboldala | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Yello témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
A Yello elektronikus zenét játszó svájci popegyüttes. Tagjai Dieter Meier és Boris Blank.[1] Legismertebb, legtöbb dokumentálható elismerést (pl. slágerlistás helyezéseket) kapott dalaik itthon és külföldön is az „Oh Yeah”,[2] illetve a „The Race” („A verseny”).[3][4]
Az együttes megkülönböztető jellegzetességei: az énekes Dieter Meier rendkívül mély hangja, a főleg sample-kből építkező, kísérletező jellegű és hangulatilag és zeneileg is meglehetősen jellegzetes atmoszférát teremtő – általában játékos, sokszor burlesque-szerűen humoros hatást keltő – zeneszerzési technika, valamint a kísérleti videoművészként is elismert Meier által alkotott alapkoncepciójú és rendezésű videóklipjeik többségében ehhez illeszkedő, szintén stílusteremtő vizualitása.[5]
„A Yello tagjaiként régi hagyomány számunkra, természetesen, hogy szeressük, amit csinálunk, de egyszersmind az is, hogy a messzemenőkig komolyan vegyük azt, hogy nem igazán vesszük magunkat komolyan. Tudják, abban, amiről a Yello a kezdetektől is szólt, mindig benne volt az irónia és önirónia nézőpontja. Szerintem az emberek tényleg szeretik a humort a Yelloban, és azt is, hogy emiatt mindig van benne valami váratlan. Valahogy úgy érezhetik, hogy ez a két pasas két gyerek egy homokozóban, akiket jól szórakoztat a fantáziakastélyaik építése, annyira, hogy a végén maguk is mindig meglepődnek, mit bírtak építeni.”
– Dieter Meier[6]
Annak ellenére, hogy pályafutásuk során számos díjat és komoly elismerést kaptak, a Yello kezdetben félig-meddig underground, avantgárd zenekar volt, amelynek tagjai bár profi művészek más területeken, zenei képzettség szempontjából végig félig-meddig büszkén vállaltan amatőrök maradtak (Vö. Meier: „A dilettáns számomra rendkívül pozitív csengésű szó.”)[7] Évtizedekig egyensúlyoztak – nem feltétlenül tudatosan – az experimentális elektronika és a mainstream popzene között, sok divatos és egészen egyedileg alkotott stílussal is kísérleteztek a zenei dadaizmustól[8] egészen a legtriviálisabb elektronikus popstílusokig (a synthpoptól az ambient technón keresztül egészen a rave-ig), önjellemzésük[9] szerint szerint zenéjük nem kategorizálható, bár az olyan gyakran kapott jelzőket, mint pl. az „avantgarde” és „excentrikus”, adekvátnak és elismerésnek tekintik. Aligha tévedés azonban kijelenteni, hogy a zenekritika, főképp a nyolcvanas évek közepén kiadott albumaik, valamint olyan jelenségek, mint a kétezres évekbeli beszállás az Audi autógyár reklámkampányába (Progress and Perfection virtuális album, 2017), mára besorolta a Yello-t, mégpedig meglehetős joggal, a (mainstream) popzenekarok közé.
A csapatot eklektikussága és 80-as évekbe eső fénykora miatt sokszor az újhullámhoz sorolják,[10][11] illetve szintetizátor-pop együttesként is számon tartják; habár egyik leírás sem igazán illik rájuk.[mj 1] A Yello esetében immár tanácsosabb elektropopról,[12] semmint synthpopról beszélni.
Történet
Megalakulás
Az alapítók
A Yello-t (pontosabban azt a zenegyártás céljából szerveződött baráti együttműködést, amiből a zenekar kiformálódott) Boris Blank és Carlos Perón alapította az 1970-es évek végén.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a2/Boris_Blank_at_TEDx_Hamburg%2C_June_4%2C_2013.jpg/300px-Boris_Blank_at_TEDx_Hamburg%2C_June_4%2C_2013.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e4/ARP_Solina_String_Ensemble.jpg/250px-ARP_Solina_String_Ensemble.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/13/Odyssey3.jpg/250px-Odyssey3.jpg)
Blank gyermekkorában nemcsak magnóra vett hangokkal kísérletezett (a nyaralásokon felvett hangokat tartalmazó magnószalagot egyenlő darabokra vágva újraragasztotta, majd különböző sebességgel lejátszotta, így érdekes effekteket hozott létre),[13] de lőszerrel is, ennek során egy balesetben fél szemére megvakult.[6] A hetvenes évek második felében Zürichben írógép-eladóként,[14] tévészerelőként, majd kamionsofőrként dolgozott, de szabadidejének nagy részét elektronikus hangszerekkel felszerelt házi stúdiójában töltötte.
Abban az időben, amikor Meierrel kezdtek dolgozni, ez a stúdió elektronikus részeit tekintve két stúdiómagnó-készülékből („deck”), egy egyszerűbb négycsatornás keverőből, egy Farfisa orgonából, egy ARP/Solina szextett-szintetizátorból, egy „dédelgetett” ARP Odyssey analóg szintiből, valamint egy Roland SH-101 monofon analóg kisszintiből állt,[13] de voltak akusztikus hangszerek is: egy szaxofon, egy bongo szett, egy gitár. Továbbá egy metronóm.[15]
Perón mikrofonnal és hangfelvevővel járta Svájcot, érdekes hangokat vadászva, amikkel otthon tovább szórakozott, átalakítgatva őket (ebben fő eszköze egy Revox kéttárcsás szalagos felvevőmagnó volt). Egy gépkocsi-törésteszteket végző roncstelepen ismerkedett meg Blankkel (miközben mikrofonokat szerelt az összetörésre ítélt autókba, hogy a koccanás hangját rögzíthesse); korábban Blank élő zenés performance-ket adott elő Meierrel. Mindketten csatlakoztak a zürichi Urland zenekarhoz; Blank (bár zenei képzésben soha nem részesült) gitározott, Perón billentyűzött.[16][17]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/ae/B77_frontal.png/250px-B77_frontal.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f4/Dieter_Meier_on_October_15%2C_2011.jpg/300px-Dieter_Meier_on_October_15%2C_2011.jpg)
Meier egy gazdag svájci üzletember (bankár[4]) fiaként már a járókában is milliomos volt. Az ifjúkori hároméves hegedűképzés érintetlenül hagyva pergett le róla. Fiatalon playboyként élt, (kb. 17-től 23 éves koráig) hivatásos szerencsejátékos, illetve sportoló (golfjátékos) volt, emellett (a Yello-ban való szereplés mellett is végig folytatott) manapság akció-, konceptuális- és médiaművészetnek nevezett művészeti tevékenységbe is kezdett. Művészként már a hetvenes évek végén számon tartották (elsősorban hazájában, Svájcban, néhány kiállítási darab; monográfia és kiállításkatalógus formájában),[18] Emellett punkénekesként is kipróbálta magát, ami saját elmondása szerint tulajdonképpen azt jelentette, hogy alkalmanként néhány fél(?)amatőr punkzenekarban „kiordibálta a tüdejét”.[19] Ez vezetett ahhoz, hogy bekerüljön a Yello-ba, ugyanis a punkcsapat kiadójának igazgatója összeismertette Blank-kal, amikor megtudta, hogy az énekest keres a Perónnal együtt űzött fura zenei laboratóriumi kalandozásaihoz. Az említett punkcsapatok közül, remélhetőleg a legérdemesebbként, a Fresh Color nevű zenekar neve maradt fent, akik Meierrel mint énekessel együtt két single-t is felvettek, sőt ki is adtak, a Cry for Fame / The Hook[20] és a No Chance[21] címűeket (az elsőt valójában Meier nevén adták ki. A Fresh Color később újhullám- ill. italo-disco zenekarrá alakult).
A két kislemezt forgalmazó kiadó a Paul Vasjabel tulajdonában álló Periphery Perfume volt. Vasjabelnek emellett volt egy népszerű kis lemezboltja is Zürichben, a Music Marker, ahová Meier néha eljárt jazz-lemezeket vásárolgatni. Amikor egyszer mindketten betértek a boltba, Vasjabel bemutatta Blanknak Meiert, mint énekest.[4] A Yello létrejöttéhez ez a félreértés is jelentősen hozzájárult – legalábbis Meier szerint félreértés volt, ő ugyanis egyrészt egyáltalán nem tartotta magát (jó) énekesnek, és esze ágában sem volt énekesi karriert kezdeni, másrészt Blank nem kedvelte a punkokat, és nem vokalistát keresett, hanem egy „igazi” profi énekest. „Dupla katasztrófa volt ez Boris számára” – mondta később Meier. Guardian. Az azonban az utólag történtek fényében kétségtelen, hogy mégis megpróbáltak együtt dolgozni, bár 1979-ig, az első kislemez megjelentéig erről a nagyvilág nem sokat tudhatott meg. Hogy együtt maradtak, az bizonyos zenekrónikások szerint annak köszönhető, hogy Perónnak megtetszett Meier mély hangja, Blank pedig nem volt konfliktuskereső típus, így végül is hozzájárult a zenekar kibővítéséhez. Régi idők popzenéje / Yello
Meier a kétezres évekre számos tevékenységi körben is elismerést szerzett: zenészi karrierje mellett borász, húsfarm-tulajdonos, restaurátor, óratervező, fotós és innovatív kávé- és kakaóbab-feldolgozási technikákat kifejlesztő csokoládégyár-tulajdonos is lett, aki a kávék, borok és steak-ek mellett a filmrendezésbe és a színészetbe is belekóstolt (ezen kívül – állítólag – digitális keverőpult tervezésében is részt vett, ami egy amerikai élő tévéműsor hozzá nem értő technikusainak félrekapcsolásos bakija miatt végül csődbe jutott vállalkozásnak bizonyult).[7]
Tranceonic
1978-ban Blank beköltözött (értsd: stúdiót rendezett be) a hónapokkal később a környéken kezdődő punk- és diákzavargások (Züri brännt) miatt híressé-hírhedtté vált Rote Fabrik nevű, már nem működő gyárépület emeletére, ahol a földszinten Meiernek műterme volt. Blankra részben a korabeli indusztriális és pre-techno zenekarok gyakoroltak számottevő, inspiráló hatást, mint pl. a brit Throbbing Gristle – az ipari zene fogalmának megalkotói – és Normal, valamint az amerikai Chrome, Tuxedomoon, és a The Residents;[22] részben pedig olyan kedvenc zenéi, mint pl. az erre szolgáló rádiócsatornákon át ömlő latin tánczene (kedvenc zenéi között voltak pl. Ligeti György, a Sun Ra projekt, A. Schönberg, Sosztakovics).
Ebben a stúdióban születhettek volna a Yello első dalai, csakhogy valójában az ekkoriban készített anyagok többsége kazettákon és merevlemezeken porosodott és még kiadatlan maradt a kétezres évek elejéig. Zömük 2014-ben látott napvilágot, de (mindenféle különösebb, drámaibb ok nélkül) ekkor is csak Blank nevén és nem a zenekar logója-neve alatt jelent meg Electrified címmel. Viszont annyiban fontos a zenekar története szempontjából, hogy az Electrified gerincét adó dalok, amik egy magnókazettán voltak rögzítve, szolgáltak demo anyagaként, melyet Blank és Perón 1978-ban elvittek a san francisoi Ralph Records alternatív kiadóhoz, akik ugyan ezt nem jelentették meg, viszont a Yello első pár nagylemezének kiadói lettek. Ekkoriban valójában még szó sem volt „Yello”-ról: a kezdeti időkben Tranceonic néven futottak (1976-79), az ekkoriban főleg élőben előadva terjedő anyagokat lemezen (New Crime) 2017-ben jelentette meg a Dark Entries kiadó.[23]
Debütáló single és a Yello név
A három művész első közös kislemeze 1979-ben jelent meg I.T. Splash / Glue Head címen, ekkor már a Yello név alatt; később a bemutatkozó nagylemezre is rákerült. Az első kiadó a már említett Vasjabel-féle Periphery Perfume volt, de hamarosan leszerződtek a magukat Residentsnek nevező rejtélyes progresszív-experimentális rockzenekar tulajdonában álló San Franciscó-i Ralph Recordshoz, akik szintén kiadták a kislemezt.[24] A Yello név szóösszerántás, nincs köze a „yellow” (sárga) szóhoz: Meier egy szójátékából („... yelled Hello” – „... Hello-t kiabált” – de „kiabálva mondott Hello”-nak is fordítható) származik.
Az első stúdióalbumok (Trió korszak)
Az együttes a Yello név alatt 1980-ban jelentette meg az első nagylemezt, a Solid Pleasuret, egy eklektikus, sample alapú anyagot, amelyben a latin tánczene elektronikus változatától (Downtown Samba) a Magneto űrzene jellegű (dark?) ambientjén át a New Age-es Massage gregorián textúráján keresztül a Rock Stop újhullámos (poszt?)punkizáló opuszát és a Night Flanger másnapos szintipopját sem kihagyva egészen a Bostich indusztriális elektro-popjáig sokféle zenei világ találkozott egy-egy dal erejéig (és a felsorolás közel sem teljes: van még Mike Oldfieldre hajazó New Age-es gitárhimnusz Blue Green néven, dadaista zaj-tánczene a Stanztriggerben, és Tangerine Dream-féle kései berlini iskolás filmzenerészlet a Smirak's Train-ben). A legjellegzetesebb mégis a Bimbo c. nyitódal, amelyben az erős basszusból álló tánczenei alapot valamely vendégénekes produkciója teszi élőbbé, az ilyen szakaszok közti űrt többé-kevésbé kiszámíthatóan (kvázi refrénként) Dieter Meier pattogós, az ének és a mondókarecitálás közti spektrumon vándorló szövege tölti ki (ezt a honlapjukon egy helyütt „fake rapnak”, azaz álrapnek nevezik); és az egészet számos különféle hangminta (random ordibálás, zenekari effektek, szintetizátor padek stb.) színesítik: ezt a fajta dalkészítést lehet leginkább „Yello popnak” nevezni. (Számos, a Yello által készített későbbi sláger tartozik ebbe a vonulatba: I Love You (1983); Oh Yeah és Goldrush (1987); Rubberbandman és Jungle Bill (1991); How How (1994), Limbo (2016); Waba Duba (2020) még a Jingle Bells-feldolgozás is (1994).
A Solid Pleasure-nek az angol vagy amerikai slágerlistákon akkoriban kevés nyoma maradt, részlegesen (adott dalok adott közösségekben) viszont szép helyi sikereket ért el – elsősorban a Bostich c. dal bizonyult kiemelkedő közönségsikernek.[6] A három zenész a saját szemével láthatta, hogy különböző klubokban a Bostich hangjaira táncra perdülnek emberek, illetve egyik barátjuk értesítette őket, hogy New Yorkban az afro-amerikai tánczenei rádiók bizonyos dalokat kiemelt műsoridőben játszanak. Nem volt kérdéses, hogy ezt a munkát folytatni kell.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0d/Fairlight_CMI.jpg/250px-Fairlight_CMI.jpg)
Az első lépés kézenfekvően az volt, hogy felszerelésekbe ruházzanak. Meier pénzén egy csúcstechnikás stúdiót rendeztek be, amiben a régiek mellett új hangtechnikai eszközök is helyet kaptak, elsősorban a korszak iszonyatosan drága, előkelő digitális szintetizátora, a samplerrel bővített és a GUI-ban mai napig hight-technek számító megoldásokat alkalmazó Fairlight CMI. Ez az 1979-ben piacra dobott modell a maga 18 000 fontos árával[27] (ez akkori forintban mérve durván 1.3 millió forint,[28] kb. egy teljes családi ház ára) annyira drága volt, hogy még Meier sem bírta anyagilag: bankár apjától kellett nagy összegű kölcsönt kérnie.[29] Cserébe a gép képes hangmintákat felvenni és manipulálni, ami a Yello munkamódszerének már évek óta az alapja volt (elfogadható árú „népsampler”, pl. az Akai S900, csak 1986-ban jelent meg a piacon).[30] Ráadásul a CMI teljesen futurisztikus, nagyméretű kijelzőképernyőjén (ami szintetizátoroknál teljesen szokatlan) fényceruzával lehetett szerkeszteni az adatokat.
A következő két lemez (Claro Que Si, 1981 és You Gotta Say Yes to Another Excess, 1983) sokkal egysíkúbbra sikeredett, a fentebb leírt avantgárd, sample-k dominálta elektropop jellemzi őket. Igazán kiemelkedő vagy maradandó sláger nem született rajtuk (legjobb, 41. helyezését a brit slágerlistán az I Love You c. single érte el a harmadik nagylemezről). 1985-ig nem kaptak különösebb közfigyelmet (közben kiadták az I Love You és a Lost Again c. single-ket).
Perón 1983-ban kilépett, szólókarrierbe vágva.
Áttörés a mainstreambe (Stella, Flag)
Első kiemelkedő sikerük az Oh Yeah lett a negyedik nagylemezükről (Stella, 1985/86), amely Angliában és Amerikában bekerült a Top100-ba, habár nem éppen az élre; Ausztráliában viszont a kilencedik helyezésig jutott és több nyugat-európai országban is hasonlóan jól szerepelt (Top 30-as volt Ausztriában, Svédországban és Svájcban). Svájcban az album egyenesen a slágerlista élére került, amivel zenetörténelmet írt, mivel ez volt az egyetlen svájci zenekar által készített lemez, aminek ez sikerült. Az amerikai sikert főképp azután tudta elérni, hogy megjelent a Yello-rajongó John Hughes által rendezett tinikomédiában, a Meglógtam a Ferrarival filmben aláfestő zeneként. Érdekesség, hogy az album készítése előtt Blank modernizálta stúdióját, többek között a korszak egyik ikonikus digitális szintetizátora, a Yamaha DX-7 is bekerült az album hangzását meghatározó eszközök közé.
Az Oh Yeah idővel több amerikai filmben is megjelent filmzeneként (Meglógtam a Ferrarival, Dupla vagy semmi, Flúgos járat, Kutyám, Jerry Lee), de A Simpson család c., itthon is ismert rajzfilmben is.
Az együttes másik nagy sikere ebben az időben a The Race (A verseny) c. dal lett a hatodik, Flag elnevezésű stúdióalbumról. A brit UK Single Chart listán a 7. helyezésig jutott, számos filmben használták betétdalként, az Eurosport sportcsatorna a kilencvenes években szignálként használta.
A kilencvenes évek
Pocket Universe (1997)
Az 1985-től kb. 1995-ig tartó mintegy tízéves korszakról elmondható, hogy a Yello fokozatosan profibb hangzású és populárisabb, ugyanakkor dalszerzésében kevésbé „dadaistább” lett: megnövekedett a vendégénekesnőkkel készített kommerszebb dance-europop-jellegű dalok száma az albumokon (Desire, Blazing Sadles, Vicious Games), az 1994-es Zebra részben és az 1997-es Pocket Universe pedig teljes egészében egyenesen a dance-techno vonal felé tett nyitásként értékelhető.
Habár a Pocket Universe tartalmilag kicsit más: a kilencvenes évekbeli technos klisék alkalmazása helyett (kezeket a magasba, mindenki táncol, dübörög a ritmus ...) egy fura konceptalbum, az Univerzum avagy Kozmosz spirituális kisugárzásának afféle szubjektív képzetként való megragadásának pozitív élményéről és hasonló költői dolgokról. A Pocket Universe (Zsebuniverzum) a Solar Driftwood nevű intro-val kezdődik, amelyben a Meier által megszemélyesített narrátor a Kozmosz kezdetét jelentő Nagy Bummtól egy újabb, elkerülhetetlen Nagy Bummig tartó életéről beszél, amely kozmikus méretekben nézve abszolút jelentéktelen bolygónkon az érzékelhető és érzéken túli rezgéseket keltő csillagászati események, a „Galaktikus Nagydob” mintájára létrehozta a zenét, ezt az intersztelláris nyelvet. A vendégénekesnő Stina Nordenstam volt az albumon.
Az albumhoz készült single, az On Track („Night Train”)[31] c. progresszív trance opusz, képi világában folytatja a Yello-s hagyományokat, azonban hangulatában és szövegében jóval melankolikusabb: az éjben zakatoló, ismeretlen állomás felé robogó vonatot, az azon való utazást az emberi élet explicit metaforájává teszi a zenekar.
Egyéb
Amennyiben elfogadjuk, hogy a Yello fokozatosan a szűkebb értelemben vett popzene irányába tolódott, illetve egy ilyen fejlődési vonulat legalábbis megfigyelhető – ha nem is kizárólagos, úgy az 1996-os Jingle Bells single ennek a folyamatnak kétségtelen betetőzése: amikor egy audioanarchistaként induló zenekar karácsonyi slágert készít – sőt: igazából csak feldolgoz.
A csapat vendégvokalistákkal is dolgozott (mint például Rush Winters, az első női énekes, akit alkalmaztak; ezenkívül Billy Mackenzie és Shirley Bassey, MacKenzie és Winters számokat is írtak később). A hangszerelés szinte kizárólag Boris Blank munkája.
Meier filmek készítésében is részt vesz (írója és rendezője volt a Jetzt und Alles és Lightmaker c. alkotásoknak), a klipek nagyrészt az ő munkái (mellesleg, az Alphaville Big In Japan c. videóját is ő rendezte).
1999-ben jelent meg a Motion Picture c. stúdióalbum.
Kétezres évek
The Eye (2003), remastered reissue sorozat (2005)
2003-ban a The Eye c. új stúdióalbummal jelentkeztek, erről a Planet Dada c. single-höz készült klip.
2005-ben remasterelve újra kiadták korai albumaikat (Solid Pleasure, Claro Que Si, You Gotta Say Yes to Another Excess, Stella, One Second és a Flag), itt-ott modernizált hangzással; és bónuszdalokkal bővítve.
2008-ban jelent meg egy dokumentumfilm róluk (Electro Pop made in Switzerland, rendezte Anka Schmid).
Touch Yello (2009), virtuális koncert
A duó újabb albuma 2009. október 2-án jelent meg Touch Yello címmel.[32][mj 3] Az albumot egyértelműen a közéleti és zenei maninstream média érdeklődése övezte, a bemutatóként tartott „virtuális koncerttel” együtt. A koncert ötletét részben az egy évvel azelőtti, az Electronic Beats nevű elektronikus zeenei webzine-nek adott interjú adta.[33]
Az album Svájcban rövid idő alatt platinalemez lett.[5] Talán soha nem jelent még meg ennyi újságcikk a duóról, mint a Touch kiadásának alkalmával. A Yello többé már nem volt underground zenekarnak mondható.[6]
Meier a koncert tapasztalatai alapján egy szólókoncertet kezdett szervezni, ebből a törekvésből született az Out of Chaos önálló projekt, egy afféle elektro / jazz / noir album.[34]
A kétezer-tízes évek
2010-ben megjelent egy kétféle változatban (The Singles Collection / The Anthology) kiadott válogatásalbum Yello by Yello néven.[5]
2012-ben újabb stúdióalbumnyi anyagot is kiadtak, The Key to Perfection címmel. Ez azonban nem lemezkiadónál jelent meg, hanem a Volkswagen / Audi autógyárral együttműködésben, csak a cég speciális rendezvényein lehet kapni.
A Toy c. nagylemezük 2016-ban jelent meg. Az erősen popos, két vendégénekesnő (Malia és Fifi Rong) jelentős közreműködésével hangzó, mid- és downtempo edm anyagot a kritika viszonylag jól fogadta, bár nem találta igazán kiemelkedőnek (pl. „A Toy nem hangzik különlegesen újítónak, de azt természetesen bizonyítja, hogy a zenekar nem ült a babérjain, és a legjobb részeket tekintve mégis alkalmaz új elgondolásokat az elektronikus popban”[35]) A lemez megjelenésének alkalmából 2016 októberében négy-öt részes berlini koncertet[36] tartott az együttes, félig-meddig lemezbemutató jelleggel, a Kraftwerkben.[37] Ez a turné számított a duó első élő fellépésének, mivel 1978-ban léptek fel utoljára Zürichben egy moziban, leszámítva egy negyed órás „prezentációt” 1983-ban a Roxy Clubban New Yorkban.[7]
Lemezek, kiadványok
Nagylemezek
- Solid Pleasure (1980)
- Claro Que Si (1981)
- You Gotta Say Yes to Another Excess (1983)
- Stella (1985)
- One Second (1987)
- Flag (1988)
- Baby (1991)
- Essential Yello (válogatásalbum) (1992)
- Zebra (1994)
- Pocket Universe (1997)
- Motion Picture (1999)
- The Eye (2003)
- Solid Pleasure – Remastered (2005)
- Claro Que Si – Remastered (2005)
- You Gotta Say Yes to Another Excess – Remastered (2005)
- Stella – Remastered (2005)
- One Second – Remastered (2005)
- Flag – Remastered (2005)
- Progress and Perfection (Promo) (2007)
- Touch Yello (2009)
- Yello by Yello (2010)
- Toy (2016)
- Point (2020)
Remix albumok
- 1980-1985 The New Mix in One Go (remixalbum) (1986)
- Eccentrix (remixalbum) (1999)
- Hands on Yello (1995)
Ismertebb kislemezek
- Bostich (1981)
- I Love You (1983)
- Live at the Roxy (egyoldalas 12") (1984)
- Desire (1985)
- Oh Yeah (1985)
- Vicious Games (feat. Rush Winters) (1985)
- Goldrush (feat. Billie MacKenzie) (1986)
- The Rhythm Divine (w/Billie MacKenzie, Shirley Bassey) (1987)
- The Race (1988)
- Of Course I'm Lying (1989)
- Jingle Bells (1991)
- Jungle Bill (1992)
- Squeeze, Please (1999)
- The Yello Video Show – Live at the Roxy NY Dec 83 [38]
Díjak
- 1984: Sky Channel díj: legjobb videóklip (Big in Japan, rendezte D. Meier)
- 1986: MIDEM (Zenei lemezek és kiadók nemzetközi vására, Cannes) „Legjobb zenei videóklip”: Desire (nyertes) és Vicious Games (jelölt)
- 1997: Zürich Város Művészeti Díja / Zenei kategória[39]
- 2014: ECHO (a német kiadóipar csúcsszervezete) Életműdíj (Németország)
Érdekességek
- Több forrásban is szerepel, hogy Boris Blank az évek alatt százezer vagy több százezer darabból álló hangmintatárat gyűjtött össze a dalok létrehozásához. Ez így, ebben a formában városi legenda: egy interjúban Blank kifejtette: sohasem számolta meg, hány hangmintája van (és ha ő nem, akkor ki?); valójában fogalma sincs róla, mennyi hangmintát hozott létre az élete során, és még kevésbé arról, hogy mi ennek a legendaszerű becslésnek a forrása.[40]
- Míg Meierben, a frontemberben van bizonyos exhibicionizmus, és imád a saját dolgairól és elgondolásairól beszélni, (olyannyira, hogy a vele és családjával az Annabelle női magazinnak interjút készítő német riporternőt a Meier-família gyermekei figyelmeztették: „Légyszi, ne Dietert kérdezd először, mert akkor egész este senki más nem tud majd megszólalni!”);[41] Blank nagy nyilvánosság előtt bevallottan jóval csendesebb és félénkebb, kevésbé a szavak és tömegshow-k embere. A zenekar első nyilvános szereplésének idején, ami még inkább egy alternatív zenei performance volt, mint koncert; Zürichben nem volt hajlandó színpadra lépni, hanem „elrejtőzött” a zenekari árokban; később sem túl gyakran adott interjúkat, nyilatkozatokat, és a Yello, működésének mintegy négy évtizede alatt, csak párszor lépett fel élőben nyilvánosan. Ahogyan az első igazán koncertnek mondható Toy-turné előtt mondta a Guardiannak:
„„Soha nem voltam igazán az a »rázd-a-fejed és mozgasd-a-segged és színleld-azt-hogy-játszol-a-szintin« típusú pacák. EZ most egy picit más lesz, hiszen egy csomó vendégzenész is lesz a színpadon. És mégis, még mindig félek, hogy ezt tegyem.”
– Boris Blank[7]
„Ahogy Meier fogalmaz: „Boris határozottan nem akart soha színpadon előadni. Úgy gondolja, élőben soha nem tudná a zenéjét színpadra vinni, újraalkotni. Mindennek számítógépen kellene lennie, mint ezeknél a DJ-féleségeknél, és csak a „Play” meg „Stop” gombokat lehetne nyomogatni. Úgy gondolja, ez tulajdonképpen csalás, nem akarja ezt csinálni.”[34]
A közösségi oldalakkal kapcsolatosan fordított a helyzet: Meier idegenkedik a Neumann-galaxistól (a svájci Blikk „Facebook vagy Twitter” kérdésére így válaszolt: „Egyik sem. Még egy laptopom sincs”; míg egy másik interjúban kifejtette, hogy a hivatalos és informálisabb üzleti kapcsolatai teljesen fölöslegesen írogatnak neki e-maileket, amíg működik a telefonja), míg Blank helytáll ezeken a frontokon: „A mai Yello elképzelhetetlen a Facebook, a Twitter és az Instagram nélkül, ha ezek nem lennének, bezárhatnánk a cirkuszunkat.”[42]
Megjegyzések
- ↑ Csináltak újhullámos stílusúként is kategorizálható dalokat, de nem többet, mint bármiféle más stílusút; a dalaikat pedig valóban elektronikus eszközökkel állítják elő (Blank a kétezres évek óta főleg a Logic nevű népszerű DAW szoftverrel dolgozik), de inkább a hangminta-összerakós stúdiótechnikával, és az olyan „nem klasszikus” szintetizátorokon, mint a Yellofier nevű androidos alkalmazás; semmint kizárólag hagyományos billentyűs szintetizátorokon, bár az utóbbiakat is használják.
- ↑ Valójában vonós-fúvós, ld. itt.
- ↑ A DVD-n megjelent anyag nagy része megtekinthető itt: Kevin Blanc: Lauschsicht / Projects / Touch Yello - The Virtual Concert. Az anyag készítésében közreműködő vizuális effekt team honlapja / Vimeo.com (beágyazott videók tárhelye). Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-20.
Kapcsolódó cikkek
- Avant Garden
- Tranceonic
Jegyzetek
- ↑ Www.Yello.com / Yellology. A zenekar saját honlapja. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-22.
- ↑ Yello: Oh Yeah. Videóklip; YouTube, YelloVEVO csatorna. Dal megjelenése: Stella (nagylemez, track 3.), 1987. Hiv. beill. / Utolsó hozzáférés: 2018-07-15.
- ↑ Yello: The Race. Videóklip (3:42-es single verzió). YouTube, YelloVEVO csatorna. Dal megjelenése: 1988-04-11, Single; 1988-11-1, Flag (nagylemez, track 5.). Hiv. beill. / Utolsó hozzáférés: 2018-07-15.
- ↑ a b c Tim Peacock: Udiscovermusic / Artists / Yello.Udiscovermusic.com (az UMG lemezkiadó online zenei weblapja). Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-15.
- ↑ a b c Yello Archiválva 2018. július 20-i dátummal a Wayback Machine-ben. Az International Music Summit (elektronikus zenei szervezet) azonos című webzinje. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-23.
- ↑ a b c d Wyndham Wallace: Mad About Saffron: Thirty Years of Yello. Thequietus.com, The Quietus (brit zenei és popkulturális webzine), 2009-12-04. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-17.
- ↑ a b c d Alex Petridis: The Return of Yello: 'America Thought we were Black Guys Rapping'. TheGuardian.com (A The Guardian angol nyelvű online kiadása); 2016-09-22. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-12.
- ↑ Yello: Planet Dada. Videóklip. YouTube. Yello VEVO csatorna.
- ↑ Yello.com / Yellology. A zenekar honlapja. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-11. Mint korai éveikről mondják: „Already thirty years ago, Yello started ... a branch of music that defies categorization and is so unique that there is simply no label to make sense”, azaz: „Harminc évvel ezelőtt a Yello olyan zenei stílus létrehozásába kezdett, ami ... ellenáll a beskatulyázásnak, ami annyira egyedi, hogy egyszerűen nem létezik megfelelő címke, ami értelmesen alkalmazható lenne rá.”
- ↑ Electronicbeats.com. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-12.
- ↑ Progress and Perfection. Spirit-of-rock.com (online zenei adatbázis). Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-14.
- ↑ Ld. pl. Ticketcorner.ch Archiválva 2018. július 18-i dátummal a Wayback Machine-ben. A zenekar lapja a Ticketcorner adatbázisában. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-17.
- ↑ a b Musicradar.com: Yello's Boris Blank on the Fairlight revolution, his six-figure sample collection... and reincarnation. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-17.
- ↑ Yellobook. Promóciós könyvismertető) angol nyelven a zenekar honlapján (www.yello.com). Link beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-15.
- ↑ Blank Expressions Archiválva 2020. május 1-i dátummal a Wayback Machine-ben. Az Electronic Sound magazin interjúja B. Blankkal. 2014. 73. o.
- ↑ Régiidőkpopzenéje
- ↑ Tranceonic.bandcamp.com. Blank és Perón találkozása részletesebben.
- ↑ Galleriazander.com / Dieter Meier Archiválva 2018. július 15-i dátummal a Wayback Machine-ben. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-15.
- ↑ Www.yello.com / Yellobook.
- ↑ Dieter Meyer (+Fresh Color): Cry for Fame / The Hook. YouTube. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-15.
- ↑ Fresh Color): No Chance. YouTube. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-15.
- ↑ Max(imillian) Dax: Boris Blank: 'Punk wasn't spectacular at all' - interjú Boris Blank-kal (a Yello kezdeti éveiről, alkotó hozzáállásról és arról, hogy mennyire nem volt közük a punk-mozgalomhoz). Electronicbeats.com (Elektronikus zenei webzine); 2014.-12.-02. Link beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-14.
- ↑ Discogs / New Crime
- ↑ Kömlődi Ferenc - Pánczél Gábor : Mennyek Kapui (Az elektronikus zene évtizede). Pdf, MEK, bővített digitális kiad.; 154. o. - ; hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-11.
- ↑ Kömlődi - Pánczél: Mennyek kapui. 88. o.
- ↑ Synthopia.com.
- ↑ Sound on Sound / Fairlight CMI
- ↑ iridium.hu - átváltás a font és forint között 1q979-es árfolyamon. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-17.
- ↑ Musicradar.com. Interjú B. Blankkel.
- ↑ mennyek Kapui / 96. oldal.
- ↑ Yello: On Track. YouTube, Yello Vevo csatorna.
- ↑ Touch Yello Archiválva 2010. augusztus 28-i dátummal a Wayback Machine-ben. Hangadó.hu. Beill. 2010. július 2.
- ↑ YouTube, 13:55. Yello Fever csatorna
- ↑ a b Andy Pearson: Dieter Meier (interjú). Fear and Loathing fanzine (zenei blog). Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2017-07-20.
- ↑ Allmusic.com: Yello / Toy.
- ↑ Sam Armstrong: 'Toy' Boys Yello Make their Long-awaited Return. Udiscovermusic.com.
- ↑ Interview / Twenty Minutes with Dieter Meier Archiválva 2018. július 12-i dátummal a Wayback Machine-ben. Testpressing.com. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-16.
- ↑ Discogs adatlap
- ↑ Stadt Zürich (a város hivatalos honlapja) / Kultur / Preisträgerinnen und Preisträger 1932 bis 1998 / Musicpreis der Stadt Zürich Archiválva 2018. július 19-i dátummal a Wayback Machine-ben - 1997: Yello, Boris Blank & Dieter Meier. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-18.
- ↑ Musicradar.com : Yello's Boris Blank on the Fairlight revolution, his six-figure sample collection... and reincarnation. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-17.
- ↑ Silvia Binggeli: Zu Besuch Bei Dieter Meier und Seiner Familie Archiválva 2018. július 18-i dátummal a Wayback Machine-ben. (Látogatóban D. Meiernél és családjánál). Annabelle (német női/divat/életmódmagazin). Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2018-07-17.
- ↑ Dominik Hug: Wo zeigt Sich Ihre Eitelkeit? (Schweizer Elektro-pioniere Dieter Meier (71) und Boris Blank (64) kehren zurück. Blick, 2016-09-27 / 2016-12-26. Hiv. beill. / utolsó hozzáférés: 2017-07-19.
Külső hivatkozások
- Hivatalos honlap
- Yello az AllMusic oldalán
- Yello a Discogs oldalán
- Yello az Internet Movie Database oldalán
Könnyűzenei portál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap