Anna og Ingolf
«Anna og Ingolf» eller bare «Anna» som mange kaller den, er en skillingsvise fra 1850. Hun som ble kalt Anna ligger begravet på en kirkegård i Romerike. Visa er innspilt på Frem fra Glemselen kap. 6 med Helge Borglund.
Teksten
- Jeg var ung og forelsket i en pike hun min Anna var skjønnere enn alt,
hvor vi ferdes var det fryd og gammen til jeg min dåre fikk henne overtalt. - Så en aften vi spaserte i lunden, kastet Anna seg heftig om min hals,
og hun sier det med et smil om munnen: Og kjære Ingolf nå skal du snart bli far. - Tiden gikk og min Anna ble så stille, intet mere oppmuntret hennes blikk,
rundt de vakre øyne ble der ringer og blekt ble kinnet som før var rosenrødt. - Fra arbeidet lengtet jeg til kvelden da jeg skulle til min Anna gå,
men forbauset stanset jeg i døren for der på senga min kjære Anna lå. - Jeg gikk bort og ga Anna kyss på kinnet spurte henne: Hvordan står det til?
Hun svarer ikke men peker med fingrene og ser så bønnlig på meg med øynene. - Se her min Ingolf hva jeg har brakt til verden, en liten sønn jeg skjenket har til deg,
og jeg sier det til deg mens jeg lever: Forlat ham aldri og glem dog ikke meg. - Hun sank tilbake på den hvite pute og søkte dertil i døden sin fred,
det var sårt for meg å henne miste, jeg roper Anna, mi Anna ta meg med. - Dagen etter kom den hvite kiste hvor min elskede Anna skulle bo
det var så tungt for meg å henne miste og senke henne i dødens kolde jord. - Hver en aftenstund når jeg er ledig tager jeg min lille sønn ved hånd,
og så vandrer vi da over veien og inn på den stille kirkegård. - Gutten legger kransen ned på graven, vender seg så spørrende mot meg,
Kjære pappa det er så trist et savn, så jeg må spørre hvordan mamma har det nå. - Herved vil jeg denne sang få slutte for den er jo for meg altfor trist,
hennes øyne glemmer jeg nok aldri, og guttens øyne er som hennes store blå
Autoritetsdata