Forkorting (kunst)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cb/Sant%27Ignazio_-_affresco_soffitto_-antmoose.jpg/250px-Sant%27Ignazio_-_affresco_soffitto_-antmoose.jpg)
Forkorting, også kalt forkortning, brukes i kunsten mest om det å fremstille legemer på en slik måte at det ferdig fremstilte uttrykket skal virke mest mulig naturtro ved bruk av perspektiviske regler.[1] Forkortning er et virkemiddel og visuelle effekt i billedkunst for i et mer eller mindre flatt bilde å etterlikne synsopplevelsen av en kropp eller gjenstand som betraktes i dybderetningen i en tredimensjonal virkelighet.
Et eksempel er en arm som peker på noe i øyenhøyde, mens modellen dreier seg rundt. Peker armen vekk fra tilskueren, er den usynlig, mens den blir normalt lang i rett vinkel og sees som gradvis kortere etterhvert som den peker mot den som ser. Samtidig vil fingrene og hånden kunne skjule deler av armen og tildels resten av kroppen – noe avhengig av avstand.
Forkortningen er en videreføring av perspektivlæren, der en fort ble klar over at den ikke kunne følges slavisk uten å gi tilskueren et lett forvrengt bilde av spesielt levende vesener. Utover i renessansen og ikke minst i barokken ble kunnskap utvidet og brukt, ikke minst i trompe d'oeil- sammenheng.
Motsatt måtte spesielt billedhoggere forlenge og forvrenge sine «naturtro» statuer dersom de skulle stå i en forhåndsbestemt høyde over tilskueren. (Auguste Rodins «Tenkeren» ser ikke naturlig ut på nært hold, men virker helt riktig på sin rette plass.)
Se ogs
- Sotto in su, takmaleri med figurer sett i ekstremt froskeperspektiv
- Romperspektiv
Referanser
- ^ R. Broby-Johansen Kunstordbok Tiden norsk forlag 1970 (dansk er fra 1965)